Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3771-7

Věnováno ženám, se kterými se mi dobře táhne

DIVOKÝ ÚVOD

Mohlo by se zdát, že život ženy na prahu čtyřicítky nenabízí mnoho vzrušení. Typická čtyřicátnice nebývá v představách lidí vyobrazena jako neohrožená výtržnice, která život žije, a ne krájí, hodně bere a málo dává. Tento věk je spojován s odvahou či s divokostí pouze v myslích těch nejbláznivějších.

Naopak se často předpokládá, že žena, která má blíže ke starobnímu důchodu než ke kolébce, již od života ani sama nemůže nic chtít. Jakékoliv velké zážitky, stejně jako rychlejší pohyby ji vychylují z rovnováhy. Pocit, že by měla divoce zapařit, vystřídalo bolestné vědomí, že zapařená rychle podléhá zkáze. Proto raději divoce zavaří.

Přitom kdo je odvážnější než čtyřicítka, která se po večírku ráno podívá do zrcadla? Nebo která dítěti řekne: „Jestli se ke mně nezačneš chovat slušně, tak se prostě seberu a půjdu bydlet někam, kde mě ocení!“ A to nemluvím o té, co se ve vzteku oboří na manžela se slovy: „Víš ty co? Jestli si myslíš, že se o tebe ta tvoje dvacetiletá kolegyně postará líp, tak si seber ty svoje rozervané trencky, sadu šroubováků a povlečení se Spidermanem a jdi si to zkusit!“

Ano, život žen, jako jsem já, je plný zážitků. A ty, jak známo, nemusí být pozitivní, hlavně že jsou silné. V této knize vám mimo jiné ukážu, že se nebojím rizika. Jdu vstříc nebezpečí.

Jsou dny, kdy balancuju na hraně životní klouzačky s fatálním dopadem. V takových okamžicích si například klidně dám antikoncepci z políčka s nápisem „pátek“ v pondělí. Úplně klidně. Ani se před tím nepokřižuju. Tak nespoutaně za ten život umím vzít.

Nebojte se, ne všechny příběhy v této knize jsou tak dramatické a plné nebezpečí. Některé jsou milé, jiné spíše útrpným povzdechem. Některé kratší, jiné, podobně jako moje vedení, delší. Na následujících stránkách se proto setkáte s fejetony, povídkami, reportážemi a pro osvěžení i s drobnými perličkami v podobě nejoblíbenějších facebookových statusů, jako je například tento:

Jsem si toho plně vědoma – není lehké sledovat lidi, co mají tak báječný život jako já. O to víc oceňuji, že to dokážete. Ale co nadělám ‒ prostě se mám jak královna. Nemůžeme před tím nadále zavírat oči. Dnes vařil on. „Máš chuť na steaky?“ zeptal se můj drahý. „Ano!“ nadšeně jsem souhlasila. „To je smůla!“ pokrčil rameny a předložil mi párky s hořčicí. Pak se ke mně naklonil a do ucha mi šeptnul, že až děti usnou, bude navíc kaviár.

Vzhledem k tomu, že se v lednici objevila drůbeží paštika, která je po bližším ohledání převážně z vepře, nemůžu se dočkat.

Jsem si jistá, že je z vepřových jiker. Láska je totiž slepá. Kéž by byl i žaludek.

Doufám, že se u čtení nebudete cítit podvedeni jako já toho slavného steakovokaviárového večera. Přeji vám příjemnou zábavu a jen si dovolím připomenout, že i tato kniha je důkazem, jak velké věci se v životě opršelé slunečnice mého typu mohou stát.

NESPOUTANÁ ZUZANA

Úplně ztracená žena

Zdaleka se neřadím k ženám, které jsou hrdé na to, že porodily v průběhu obědové přestávky a potichu, aby nerušily svými osobními problémy okolí. Nesoutěžím o místo Superwoman, protože představa, jak Supermanovi látám fusekle, je mi vskutku odporná. Nebojím se přiznat, že jsou zkrátka věci, které mě i přes mnohé ženské superschopnosti stále vyvádějí z konceptu.

Například parkovací domy. To jsou takové ty, ve kterých spustíte auto z očí na pár minut, a někdo vám ho ze zlomyslnosti přeparkuje do jiného patra. Dost mě překvapilo, když jsme kdysi v Praze na Chodově v obchodním centru ztratili s manželem auto spolu. To bylo podivné. Můj muž auta běžně neztrácí.

Když jsme ho v pokročilém stadiu zoufalství našli, dotrmácel se k nám zarostlý, vyhladovělý a zjevně znepokojený muž a silným moravským nářečím se nás zeptal: „Jak sa odsaď do řiti odjížďá?!“ Zničil nám tím dotazem dospívání, protože to byla věc, na kterou jsme nepomysleli. Konečně jsme našli auto, a ono se ukáže, že to k vítězství nad tím prokletým barákem nestačí! Vůbec jsme netušili, jak sa odsaď odjížďá do řiti, natož domů.

Parkovacím domům se proto podvědomě vyhýbám. Občas se ovšem zapřu a řeknu si, že se přeci nenechám vyděsit neškodnou nemovitostí. Plna odhodlání a optimismu pak do nich vjedu, abych zjistila, že jsou stále nabité nástrahami. Například jedno takové liberecké parkoviště je dvoudomé. Dva domy spojuje most. Vjezdem tedy musíte vykroužit dvě patra a přejet do úplně jiného baráku, abyste se vůbec dostali ke vchodu vedoucímu k obchodům.

Nemůžeme opomenout fakt, že se parkovací domy projektují tak, aby se na šířku v zatáčkách vešel pohodlně maximálně vysokozdvižný vozík nebo kabinka od lanovky, což jsou přepravní prostředky, které nevlastním. Jako by to nebylo málo, navíc se v celé té budově jezdí vlevo, takže máte pocit, že si to mastíte úzkým tunelem v protisměru. Po pár pokusech, kdy už mi docházel čas, benzín i trpělivost, jsem se naučila kroužit a šplhat do patřičné výšky, patřičné budovy a v patřičném směru. Ovšem po nákupu nastane další traumatická část – odjezd.

Naštěstí se na každém patře nacházejí cedulky se šipkami a nápisem Exit. To je však jen částečná výhra. Připojena je totiž informace, kam který exit vede. Jaké bylo mé zděšení, když jsem zjistila, že jeden výjezd směřuje do centra a druhý do Prahy! Představa, že v Liberci existuje dům, ve kterém stačí pětkrát zabočit doprava, osmkrát doleva, desetkrát se zatočit mezi sloupy po směru hodinových ručiček, a jste v Praze, je fascinující.

Zatím jsem nenašla odvahu to zkusit. Existuje totiž reálná možnost, že onen výjezd do Prahy vede rovnou do parkovacího domu na Chodově. A to bych byla definitivně v řiti.

Nesportovec jako ohrožený druh

Rychlé zhubnutí do plavek a čajová party s opravdovou vílou jsou dvě věci, o kterých se podstatně více mluví, než by se je dařilo zažít na vlastní kůži.

Zatímco pravda o vílách malým dívkám dojde zhruba v sedmi letech, báchorce o zázračném zhubnutí během dvou týdnů těsně před tím, než udeří léto v plné obnaženosti, jsou ochotny věřit až do podzimu. Díky emancipaci můžeme naživo pozorovat dokonce i muže, kterak se ani oni nedokážou rozhodnout, zda mají dát za pravdu mantře „hlavně se mějte rádi, jací jste“, nebo poslechnout všudypřítomnou výstrahu „okamžitě zhubněte, nebo jste ve společenském žebříčku a na převažovací houpačce úplně vyřízení“.

Udržování přiměřené hmotnosti a jisté míry osvalení není jen pouhou povrchní estetickou záležitostí, jak by se mohlo zdát. Když se oprostíme od vnitřních běsů při pohledu do zrcadla, můžeme s tělem gazely leccos získat. Spíše než vilu mám teď na mysli zdraví. A to, jak všichni víme, je půl čistoty. Nebo tak nějak.

Že se nám těžko bude lehko pohopkávat s osmi knedlíky v žaludku, je známá věc. S prázdným žaludkem člověk vyskočí rozhodně výš. Před chvílí jsem to zkoušela u skříně s čokoládou, kam bych teoreticky neměla dosáhnout. Chuť na sladké, ta neřestná sestra obžerství, mi však dala křídla. Zhřešila jsem, co s tím?

Jediná šance, jak se zbavit nechtěných gramů a tukovým polštářkům odebrat výplň, je jednoznačně pohyb. Ne každému je však do vínku dána láska ke sportu, nebo alespoň schopnost se pohybovat rychleji než obvykle, bez toho, aby se dotyčný zranil. Jsou tací, co při sportu bolestně trpí. A pak speciální kategorie lidí, kteří způsobují bolestné utrpení nejen sobě, ale i těm, kdo jsou nuceni se na ně při pohybu dívat.

Jako například já. Už v hodinách tělocviku na základní škole bylo jasné, že posunu hranice sportu mimo měřitelný rámec. Myslím, že jsem jediný sportovec v dějinách, který dvanáctiminutový běh zaběhl za patnáct minut. Na hrazdě jsem bezmocně visela s elegancí čerstvě vypraných trenýrek. Kotrmelec by se dal co do techniky provedení přirovnat k tomu, když se pokusíte po zemi rovně kutálet jelito. A přesně tak to i bylo. Jelito se valilo mimo žíněnku a tělocvikář si trhal zbytky vlasů. Šplh po tyči se změnil ve vis s tělocvikářovýma rukama zabořenýma v hýžďových svalech (to už by mu dneska neprošlo). Vybíjená se měnila v boj o holý život. Při volejbalu jsem dala klidně koš a při basketbalu jsem se bránila bagrem. Tím samým, kterým jsem neohroženě řešila krizové situace v ping-pongu. Zkrátka talent od přírody.

Nemá cenu si nic namlouvat, v republice, kde není pro samého cyklistu či běžce kam šlápnout, je člověk s takovouto výbavou silně méněcenný druh. Ovšem i méněcenný druh má nárok na dvoudílné plavky vizuálně snesitelné velikosti! Pokud tedy není muž. To by se při technicky nepřesném běhu, navíc provedeném ve dvoudílných plavkách například na náměstí, mohl dostat do řečí i do nesnází.

V podstatě stačí vybrat si sport, ve kterém se nešplhá, neběhá, neháže ani nechytá míč, nedělají se kotrmelce, neměří čas a ideálně se na vás při něm nikdo nedívá. Možná vás napadají desítky takových sportů, já však chvilku tápala. Pro vyhledání pohybu, který by rozhýbal můj ladný bok, aniž by mi pak lékaři museli napravovat kyčel, jsem musela požádat o pomoc výpočetní techniku. Jako první mě napadl – z čirého zoufalství a protože se tam obvykle nepoužívá míč – tanec.

Okamžitě jsem z pochopitelných důvodů zavrhla tanec na tyči. No považte sami: představa, jak se ladně ovíjím kolem tyče, svůdně pomrkávám a pak přiběhne tělocvikář, aby mě s vypětím všech sil vyrval aspoň padesát centimetrů nad zem, je poněkud bizarní. Ještě bych si při tom mohla pohazovat míčem, aby byla přehlídka absolutní trapnosti dvakrát červeně podtržena.

Co se týče tance bez tyče, je v Liberci nabídka překvapivě široká. Co mě ovšem zarazilo, byl fakt, že pro pomoc s výběrem vhodného tance je potřeba zadat na stránkách tanečního studia rok narození. Jelikož mi i po jeho vložení byly nabídnuty kurzy jako cvičení pro předškolní děti, tae-bo nebo kurz cheerleadingu neboli roztleskávaček, pochopila jsem, že musím vybírat obezřetně. Představivost mi vykreslila scénu, na které se mezi čtyřletými caparty, narvaná v barevné sukénce, snažím nepokazit dětem promakanou chorošku Kolo, kolo mlýnský. Případně si na kurzu roztleskávaček vytleskám po slabikách jméno a pak jdu domů, protože když se řekne „udělej hvězdu“, dám ruce v bok, bradu nahoru a chůzí houpavou předvádím hvězdu hollywoodskou při procházce po červeném koberci. To je tak zhruba největší gymnastický výkon, kterého jsem schopna.

Nakonec mi přece jen jeden kurz padl do oka. Název Ladies vzbudil můj zájem. Jsem lady anobrž dáma? Jsem. U jídla se chovám slušně, nebryndám, uctivě zdravím, pomáhám slabším, před nikým se neponižuju a nad nikoho se nepovyšuju. Napsala jsem tedy organizátorce, zda by byla tak laskava a do kurzu Ladies mě zahrnula. Případné detaily že můžeme probrat v cudných šatech, ozdobeny maximálně elegantní šňůrou perel, nad šálkem čaje.

Majitelka tanečního studia se mě obratem otázala, jestli mi nevadí, že se v tomto kurzu nenachází osoba starší dvanácti let. Tím mi mírně narušila sebevědomí, protože jestli je žena dámou ve dvanácti, čímpak jsme potom prosím pěkně my, zralé cvičenky? Po vyhledání ukázky stylu ladies jsem pochopila více. Jedná se o veskrze odvážné pohyby vykonávané v oděvu, proti kterému jsou plavky zbytečně předimenzovaný kus oblečení. Manželovi jsem doma část zhlédnutého vystoupení předvedla, abych zjistila, jak vnímá mé přijetí tohoto sportu do života. Podle toho, že začal po telefonu shánět vymítače ďábla, soudím, že ho úplně neoslovil.

Informací o tom, že na lady jsem příliš stará, e-mail nekončil. Snad z lítosti se vedoucí slitovala nad prastarou paní a nabídla mi jiný taneční styl. Ten prý by byl mnohem vhodnější. Jeho název – hip hop pro rodiče ‒ divoce roztočil kola mé představivosti.

Jak asi provozují hip hop rodiče? Sejdeme se na plácku za ghettem a každý se svěří se svými starostmi? Soused bude rapovat „Už má zase čtyřku a nevynesl smetí, život je těžkej, když máš hodně dětí!“, sbor jako jeden muž přitaká „Jó, to je zlý, kámo, to je zlý!“. Pak se všichni zatočíme na hlavě, abychom zjistili, že ani když se postavíme na hlavu, nebude život snazší? Nakonec se rychle rozejdeme, abychom nepropásli výprodej jogurtů?

Takový zážitek jsem si nemohla nechat ujít! Po příchodu jsem byla mírně zklamaná, protože se ukázalo, že rapovat se nebude a vystačíme si pouze s tancem v tělocvičně. Breakdance v mém pojetí je však samozřejmě natolik tristní, že jsem u tohoto sportu zůstala hlavně z vědeckých důvodů. Velice mě zajímá, jak dlouho bude trvat, než mi po některé taneční kreaci někdo začne cpát pásek mezi zuby.

Nicméně nejen hip hopem je člověk živ. Tělo rozhozené rytmickým dusáním potřebuje posílit a získat vnitřní stabilitu. Pro vyvážení jsem se proto rozhodla najít sport klidnější, umírněný a – to asi nepřekvapí – bez míče. Protože obyčejná jóga je pro hip hoperku málo divoká, zaplesala jsem při zjištění, že existuje jóga létací. Po zážitku s čokoládou

mi bylo jasné, že pro létání mám za určitých okolností mimořádné předpoklady.

Zašla jsem tedy na lekci létací jógy s nadšením a rozechvělým očekáváním, co mě tak asi čeká. Ukázalo se, že se při této józe až tak úplně nelétá, ale spíše visí. Po příchodu nás přivítalo několik ze stropu visících dlouhých a širokých šál z materiálu připomínajícího padák. U stropu byly přivázány za oba konce, vytvářely tak jakousi oázu bezpečí, do které se dalo zamotat.

Kromě motání se při takové józe i koordinovaně visí, malilinko šplhá a houpe. Následkem této činnosti by mělo být zázračné protažení těla, posílení, vytvoření mimořádné dávky endorfinů, a dokonce prý i hydratace kloubů. To nevím, jak se dělá, ale jestli je to pravda, zahydratovala jsem si moc krásně.

Ovšem nejlepší část nastává na konci, kdy se síť stává jakousi úzkou hamakou neboli houpací sítí. Dá se protáhnout pod celým tělem, člověk se pak změní v kokon, který se mírně pohupuje v rytmu dechu. Když kokon vedle mě začal hlasitě chrápat, dočista jsem se do toho sportu zamilovala.

Obecně začínám mít pocit, že se sportovní lobby pokouší nás co nejvíce zmást. Na stránkách posilovny, pardon, fitness klubu, si můžete vybrat ze sportů, jako je H.E.A.T., alpinning, K2 hiking, cross fit, kettlebell, bosu, power plate, krav maga nebo piloxing.

V takovém klubu bych raději simulovala těhotenství, protože jediné, co mi aspoň trochu dávalo smysl, bylo cvičení pro těhotné a cvičení na míči (já vím, že se s ním neháže, ale pro jistotu to nebudu riskovat).

Jak se dělá alpinning bez alp nebo jestli jít na krav maga s mou fyzičkou není kravina, nevím.

A nerada bych byla překvapená jako tenkrát, kdy mi jeden mladík nabídl pár lekcí bootcampu zdarma. Boot je anglický výraz pro holínky, v campu už jsem párkrát byla, jak ty dvě věci souvisí, jsem si naštěstí ověřila dopředu na internetu. Zjistila jsem tak, že bootcamp je cvičení, které se používá při přijímání amerických mariňáků do služby. Je to tedy v přímém rozporu s mým plánem nedělat sport, u kterého se vyčerpáním omdlévá či zvrací.

Svůj problém s výběrem vhodného sportu jsem konzultovala s největším sportovním odborníkem ve svém okolí, ultramaratoncem, spisovatelem a novinářem René Kujanem. Ultramaratoncem se stal tento sympatický muž po úrazu, po kterém mu lékaři oznámili, že si už nejspíš nezaběhá. Diagnóze navzdory si zaběhal.

Například v rámci pomoci Sportovnímu klubu vozíčkářů Praha přeběhl mimo jiné Island jednou nadél a podruhé našíř. Dokázal dokonce i zaběhnout třicet maratonů za třicet dní. Možná jsem na takové výkony málo po úrazu, kdo ví. Každopádně ve mně René při vší úctě vzbuzuje silný pocit, že nejsem jediná, kdo svůj vztah ke sportu přehání. Jen jsme holt každý na jiné straně spektra.

René mi s vášní v očích vyprávěl, jak v zimě propadnul nové lásce – splitboardu. Jedná se o sport, který kombinuje snowboard a skialpinismus. Pro podobné experty, jako jsem já, přidávám vysvětlení – do kopce šlapete na lyžích, na vrcholku lyže spojíte ve snowboard a mastíte z kopce. Ušetříte za lanovku a nemusíte tahat na zádech nahoru snowboard a dolů lyže s tuleními pásy, abyste se mohli svézt z kopce na svém milovaném snowboardu.

Chvilku jsem Reného nevěřícně poslouchala a před očima se mi míhaly obrazy, ve kterých mě horská služba oživuje už při cestě nahoru. On zřejmě pochopil mé rozpoložení a uvědomil si, s kým se baví. Najednou se na mě dlouze zadíval. Přejel očima mou konstituci, okem znalce ohodnotil mé sportovní nadání a pak vítězně zašermoval prstem ve vzduchu. „Už to mám! Vím, co je ideální sport pro tebe!“ spokojeně vykřikl. „Kdysi jsem slyšel o závodu z recese, do kterého se přihlásíš, vyfasuješ kompletní startovní sadu, nastoupíš na start a tam závod rovnou i ukončíš.“

Byť to zní jako závod snů, nejdu do toho. Jsem si jistá, že v té startovní sadě je čokoláda. To teď nemůžu potřebovat. Pokračuji v hip hopu, prostě to vyskáču. Hlavně nesmím skákat před poličkou s čokoládou.

Takhle jako… Zhruba před měsícem jsem měla traumatický zážitek, jehož následkem jsem začala dramaticky cvičit.

No, dramaticky…

No, cvičit…

Nastavila jsem si psychiku na vítězné tažení. Prostě půjdu a zhubnu. Je to v hlavě. Když se chce, všechno jde.

Trochu jsem to podpořila během, plaváním, dlouhými procházkami a dennodenním cvičením břicha.

No, dennodenním…

Při dnešním vyhodnocení projektu vyšly najevo dvě věci: čtyři muži v domě si vůbec nevšimli, že mám kilo a půl navrch.

Zato můj pekáč buchet je dočista vzrušil.

Mělo to smysl. Všechna ta dřina se vyplatila.

Bohužel jen ta v kuchyni.

Když srážka, pak jedině třídní

Protože jsem nedávno prodělala třídní sraz, dovolím si shrnout pár dojmů a zážitků. Taková událost vyvolává hodně emocí a je nutné nepodcenit přípravu.

Pokud jste se dlouho neviděli, doporučuji si prosvištět jména spolužáků, abyste nedopadli jako já, která jsem nedávno potkala spolužáka Jardu a veselým „Nazdar Kubo!“ se už navždy posunula do kategorie popletená teta. Ještě jsem se k němu mohla vrhnout, začít ho štípat do tváří, vykřikovat „Tys teda vyrostl!“ a před odchodem mu vnutit hašlerku a bylo by to komplet.

Sraz samotný se velmi vydařil. O co bylo bílé víno teplejší, o to byly řízky zmraženější, takže můžeme mluvit o dokonalé rovnováze na všech frontách.

Třídní nás ubezpečila, že si nikoho nepamatuje, ale Jiříček vypadá furt stejně. Později se radostně rozzářila, když objevila první známý obličej. „Tebe si pamatuju, Soukupe!“ řekla Petrovi Strnadovi, a svět byl zase v pořádku.

Prozradím vám tajemství, ale nesmíte to nikomu říct. Za celé čtyři roky s námi nechodil do třídy ani jeden Soukup. Zápisů o absenci či vyrušování v třídní knize však měl nepočítaně, dokonce to dopracoval i na tablo.

Proto je celkem pochopitelné, že po jejím prohlášení: „Víte, co je zajímavé? Zajímavé je, že si vás vůbec nepamatuju!“ prohlásila spolužačka celkem trefně a taky trochu smutně: „Co je na tom zajímavého? Už na střední mě jednou po delší nemoci nepoznala.“

Paní ředitelka musela z akce odejít k lidem, kteří jsou ještě starší než my, a to je dobrá zpráva. Ještě nekončíme. Existují starší lidé, než jsme my.

Povedlo se mi ani jednou si neobjednat pití u těch cizích paní, co seděly u vedlejšího stolu a občas procházely kolem. To je taky dobrá zpráva, protože to prý byly dámy z vedlejších tříd.

Jedna z nich už je babičkou, což rozdovádělo spolužáka natolik, že se celý sraz nedokázal hormonálně srovnat. Vesele skotačil kolem sousedních stolů obležených ženami a zjevně se pokoušel zjistit, jestli jsou na tom s plodností všechny tak dobře. Podezření, že děvčatům při tom navíc nabízel pojištění, se ukázalo jako neopodstatněné. Prý jen dlouho nebyl venku.

Dva bývalí spolužáci a teď už i bývalí kamarádi mě láskyplně upozornili, že mám tlusté kotníky. Slíbila jsem jim, že do příště se pokusím mít i zbytek těla tlustý úměrně tomuto zohavení.

I přes neforemné kotníky jsem byla požádána, abych se konečně rozvedla. I když… když tak nad tím přemýšlím, možná jsem jen ve svém věku špatně slyšela a dotyčný chtěl, abych se konečně zvedla. Této teorii by odpovídalo i to, že se ukázalo, že chlapci vědí, jak se vyvíjí hokejový zápas v televizi za mnou. To by se mi kdysi nestalo. Já zase při rozhovoru s nimi viděla, že za nimi leží na zemi desetikoruna. To by se jim kdysi nestalo.

Jeden ze spolužáků byl v práci kolegou upozorněn, že pokud potká nějakou svou bývalou, není dobrý nápad chytnout se vyděšeně za hlavu a pronést „Proboha, ty vypadáš!“, jako se to stalo jemu. Spolužák se této rady poctivě držel celý večer. Škoda jen, že ho kolega neupozornil, že ani „Ty jsi těhotná, nebo tlustá?“ není dobrý otvírák konverzace.

Na obhajobu onoho společensky neohrabaného spolužáka musím zmínit, že se v rámci sebereflexe dožadoval, abych o něm napsala knihu, ve které vystupuje „starý šedivý debil“. Jiný sečtělý spolužák ho upozornil, že taková kniha už existuje. Jmenuje se O čem sním, když náhodou spím.

Dost mě překvapilo, že poměrně nenápadný chlapec ze třídy má luxusní žihadlo. Jedno vrazil i do mě a kdo ví kolik do kluků, a vůbec to nebylo tak divné, jak to vypadá. Žihadlo je totiž léčivý nápoj na bázi medu a slivovice.

Ostatní chlapci svá žihadla nepředstavili, ale jelikož někteří odešli na autobus, počítám, že si je šetří na příště.

V souvislosti s třídním srazem proto doporučuji tři věci:

1. Vzpomenout si na jména spolužáků

2. Nepoužívat žádnou kombinaci slov „ty“ a „tlustá“

3. Sehnat si žihadlo

A nakonec malá finta po známosti: Kdyby se něco zvrtlo, zatloukejte a sveďte to na Soukupa.

Varování Ministerstva pro štíhlou linii:

Morava je místo, na které jedete s pocitem, že se brzo nejspíš nevejdete do džín,

a odjíždíte s pocitem, že se brzy nejspíš nevejdete do auta.

Borky z Boru

Víte, co se stane, když dáte ženě kámošku nebo dvě, tisícovku nebo pět a dva nebo tři dny volna? Odjede unavená nevyspaná matka od rodiny a vrátí se vám unavená nevyspaná matka od rodiny s potutelným úsměvem.

Jako investigativní novinářka jsem se nebála otestovat dané tvrzení na vlastní a dvou dobrovolně nastavených kůžích. A protože jsme borky, jely jsme do Boru. Nového, protože nic starého pro nás není dost dobré. S výjimkou stopaře. A vína… Nepředbíhejme, na všechno se dostane. Na základě výzkumu v terénu náš tým vytvořil desatero přelomových zjištění:

1. Je téměř jisté, že se tři ženy jedoucí autem kamkoliv minimálně jednou denně ztratí. A my už víme, čím to je! Důvodem není jakákoliv nedostatečnost ženských mozků, co se orientace týče. To prosím ani náhodou! Jediná opravdová příčina je to, že neexistuje žádná navigace na světě, která by dokázala přeřvat tři grácie, co se dlouho neviděly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena na tahu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.