Hana Kolaříková

NA KONCI SVĚTA

Copyright © Hana Kolaříková, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-147-3

/ 1

Temné lesní příšeří. Ostružiníky vytvářejí souvislé neprostupné houští. Linda má ruce zabarvené do fialova. Louka. Nebe nad hlavou. Jediný oblak – osamělý jako ona. Káně. Rozpadající se šmouha v leteckém koridoru. Slunko. Zaclání si oči: Martin a Aurora. Vlaštovka akrobatka prolétající otevřeným podkrovím srubového domu. Všude okolo se třepotají větévky: březové, dubové, bukové, lipové, habrové, osikové, javorové, a mezi nimi sem tam i smrkové a jedlové. Na kamenné lavičce pod letitým dubem vedle stejně vysoké a rozlehlé lípy leží dámský slamák a na kulatém stolku na terase čeká pálenka rozlitá do dvou číšek a rozevřená knížka. Listuje si v ní horký vánek. Martinovi pod rukama hrčí sekačka a rozlévá kolem sebe vůni posečené trávy. Aurora má v ruce zahradnické nůžky a stříhá trsy přerůstající dekorativní kameny. Kameny jsou všude. Malé, střední, velké, kyklopské. Položené v trávě, nedbale navršené na sobě, cíleně zakomponované do plotů, do zídky, jež odděluje zahradu od prázdné koňské pastviny, do schodiště vedoucího na terasu domu, do kulatého venkovního ohniště, a ty ploché jako deska jsou zdánlivě ledabyle pohozené v trávě mezi stromy a po vyšlapaných pěšinách ztrácejících se v lese. Martin chce mít kolem sebe jen kámen a dřevo, ale od té doby, co u něj přespává Aurora, přemýšlí o tom, že zasadí růže: růžové a bílé keříky, a před dřevěné sloupy na terase rudé popínavky. Aurora je vetřelec, objevila se v horách s prvním letošním rozvitým lipovým květem a změnila všechno. U Martina vysoko na stráni i níže ve vesnici. Vnesla sem svěží energii. Zamíchala kartami, rozvířila stojatou zahnívající vodu, rozprášila zatuchlé letité nánosy. Nepatří sem, ze dne na den může zase odejít, ale Linda si přeje, aby zůstala co nejdéle. Ona sama, Martin a zdejší kluci, kteří se scházejí u jejího sportovního červeného porsche zaparkovaného před hospodou jako indiáni u svého totemu, si ji chovají jako v bavlnce.

Toho teplého červnového podvečera nejdřív zaskřípěly brzdy, před hospodou se zvířila vlna prachu a Aurora najednou stála na prahu na svých štíhlých opálených nohou. Sundala si sluneční brýle a rozhlížela se po lokále, zatímco slunce za jejími zády pomalu klesalo k jednomu z okolo stojících horských vrcholků. Chlapi pořád dokola rozebírali neověřenou informaci, která každou vteřinou divočela víc a víc, že se do zdejších hor zatoulal na svých migračních cestách los, a hádali se o to, jestli byl spatřen dole v mokřinách anebo o dva kopce dál, jestli měl parohy anebo neměl, jestli byly bidlovité či lopatovité, jestli to byl samec nebo samice, jestli to nakonec nebyl přerostlý srnec a jestli to vůbec není výmysl, šálení – něco jako fata morgána. Správce lesní obory, který přišel na jedno pivo jako obyčejně a přisedl si k Martinovi, celou při ukončil ráznou větou, že je to celé naprostý nesmysl, a následnou přednáškou o životě losů, kteří v těchto končinách dávno nežijí, a konečným shrnutím, že pravděpodobnost, že by se sem los zatoulal, je mizivá, i když ne zcela nemožná. Chlapi ho se zájmem poslouchali, pocítili obdiv k obrovskému lesnímu zvířeti velkému skoro jako kůň, které nežije ve stádech, ale samotářským způsobem života a jen v období říje si hledá samici, s kterou pobude pár dní, pak si najde jinou, a pak zase jinou. Žádná vlčí monogamie a věrnost. Když správce obory odešel, chlapi chvíli seděli jako zařezaní, ale brzy se vrátili do bezprostředního okamžiku, než vstoupil dovnitř, a znovu se začali hádat o něčem, co bylo důkladně a srozumitelně vyvráceno. Scházelo málo a poprali by se, ale jakmile se ve dveřích objevila Aurora, losí obraz vybledl do ztracena, chlapi se nahrnuli k oknům a hvízdali s očima vyvalenýma na luxusní červený sporťák. Jen Linda a Martin zůstali v klidu. Ty dva už nic nepřekvapí: tíha jejich minulosti se jich drží jako klíště a zkresluje vnímání světa okolo, zplošťuje trojrozměrný svět na dvourozměrný, obírá ho o spontánní vřelost, emoce a zvědavost lidem vlastní.

Aurora nečekaným letním pobytem u Martina zaplňuje pomyslnou hlubokou rokli zející mezi ním a ostatními. Zdejší usedlíci měli za to, že bývalý filharmonik do hor nepatří, že se k horalům nehodí, že je jiný, že tady stejně dlouho nevydrží, ale po těch letech si to tady bez Martina už nikdo nedovede představit.

Oddal se horské samotě a dovolil si mít vedle sebe jen jednu živou bytost – koně. Dokud hnědák jménem Baron žil, Martin na něm jezdil po okolních kopcích a na zpáteční cestě domů se stavoval na jedno pivo u Lindy v hospodě. Ráda je pozorovala. Skrz otevřené okno se dovnitř k Martinovi nakláněla koňská hlava a třepotala hřívou. Martin má své místo v rohu u stolu pro dva, na které si nikdo jiný nesedá. Ani teď, když musel nechat Barona utratit a přestal do hospody chodit. Chlapi z maringotky, s kterými pracuje v lese, na něho nedají dopustit a chlapi z vesnice si ho oblíbili – nemluví, neškodí, za ženskýma jim nechodí, i když mu ze začátku nadbíhaly, jak se dalo. V Martinovi je něco, čemu se z ženského pohledu nedá odolat, ale on si opačného pohlaví nevšímá. Až na Auroru, u které udělal výjimku, poskytl jí dočasný azyl a ona přespává u něj v podkroví.

Od prvního dne, co se sem jako dobrovolný vyhnanec přistěhoval, začal na svém koupeném pozemku chráněném ze dvou stran ohrazenou daňčí a mufloní oborou stavět dřevěnici, stáj a ohradu pro koně. Žije ve svahu nad vesnicí poustevnickým životem, jako nějaký zapomenutý šlechtic s duší indiána. Ženské mají za to, že s každým rokem zraje jako víno. Letos mu bylo čtyřicet osm let. Obklopuje ho zvláštní aureola smutku a nepřístupnosti, kterou od něho skoro každá touží odfouknout, jen kdyby dostala šanci. Martin si vystačí sám se sebou, nemá ani mobil, ani počítač, ani televizi. Je osobitý, trochu zakletý. Po tragédii, která ho potkala, žije tak, jak dokáže. Když ho nějaká žena se zájmem sleduje a on si toho všimne, nasadí nepřátelský výraz starého muflona s obrovskými toulci, jenž uzavírá mufloní tlupu pohybující se po strmých svazích obory, ale přitom si od ní udržuje jistý odstup. Všichni vědí, co se stalo, ale nikdo se ho neptá, jak sám se sebou vydrží. To, že se sám odsoudil k životu v horách a lidskou společnost si dávkuje po kapkách, ho vyneslo na piedestal zdejších dávných nepolapitelných zbojníků.

U dubového stolu v přízemí dřevěnice sedává sám. Na stěně přímo nad stolem visí zarámovaná fotografie, na níž je zvěčněna jeho nebožka – v rozevlátých vlasech má orlí brko. Směje se jako Buddha, a kdyby ten obraz měl zvuk, byl by to hlučný smích, rozhýkaný a divoký. Sedával tam s ní dny, měsíce, roky sám, jako kdyby urputně čekal, až obživne a přisedne si k němu, ale toto léto trůní naproti němu Aurora a ta, když na to přijde, dovede zabrat místa za několik lidí.

Teď jsou venku a motají se vůní posečené trávy. Polední slunce pálí, vyžírá Auroře z vlasů oříškový odstín. Martin jí nasazuje na hlavu slamák, ona se tomu směje. Nevšimli si Lindy a ona je nechce rušit – toto jejich nedefinovatelné soužití jí připadá jako sledovat film z továrny na sny a občas si v něm taky zahrát. Linda do kina ve městě nejezdí: není s kým. Ve výčepu televize běží nonstop, většinou bez zvuku, ale i tak ji chlapi sledují. U sebe nahoře v pokoji má notebook. Připojení k internetu. Online berličku, o kterou se opírá, když na ni dolehne bezútěšná osamělost.

Rozhlíží se na Martinově samotě a žasne. Nepamatuje si, že by někdy uzrálo tolik ostružin jako letos. Jsou šťavnaté, sladké a obrovské. Stačí se jich lehce dotknout a samy od sebe padají do bandasky, kterou teď v létě nosí neustále při sobě. Když byla malá, chodila na ostružiny s mámou. Toto nevyzpytatelné léto je sbírá s Aurorou.

/ 2

Aurora si myslí, že Martin nezapadá mezi ostatní, že vyčnívá jako jeho nos z osmahnutého a větry ošlehaného obličeje, ze spousty ostře řezaných vrásek. Jsou tak hluboké, že když je schválně prsty vypne, objeví se bílé zažrané proužky. Slunce do nich nikdy nepronikne, i když Martin miluje sluneční žár a na rozdíl od Aurory se mu nevyhýbá ani za nejparnějšího letního poledne. Vrásky a ostře řezané rysy dodávají jeho obličeji přísnost, vážnost a mužný sebevědomý vzhled. Martin mluví málo a nerad. A když mluví někdo jiný, tak netuší, jestli Martin poslouchá anebo ne.

Z Prahy vyjela nazdařbůh a hned první den to zapíchla v kraji, kde lišky dávají dobrou noc. V hospodě se ptala na nocleh, ale místo odpovědi jí začali objednávat pití. Soused sousedovi přinesl sklenici tmavého borovicového medu a jí se vybavily vzpomínky na dětství, na každoroční prázdniny u babičky a dědy. Zatoužila dávat si ho kvanta do čaje a mazat v silné vrstvě na chleba.

Martin se zvedl od svého stolu v rohu hned vedle výčepu a hlava jeho koně se současně vytratila z otevřeného okna a splynula s tmou. Muž s potenciálem vůdčího samce. Široká ramena a mozoly na dlaních. Mucholapka na ženské. Linda si všimla, jak neznámá světačka podezřívavě Martina sleduje. Přisedla si k ní s dalším panákem režné. „Nevím, co tě přivedlo k nám, ale tohle je zapadákov v horách. Jejich ženské tě uštípou,“ kývla směrem k osazenstvu hospody, které se na Auroru usmívalo a objednávalo jí jednoho panáka za druhým.

„Je nás tu pár obyvatel rozesetých mezi kopci, přitom dvakrát víc ženských než chlapů, a tak si je hlídají. Jsou to husy,“ ukázala jí nevyhojenou jizvu nad obočím, „jedna po mně hodila svůj mobil, kráva. Rozsekl mi obočí, přes krev jsem neviděla, najednou jsem byla pod rudým závojem. Dobrý, co?“ Nakonec se představila:

„Jsem Linda. A ty?“

Aurora mávla rukou. Dole ve městě schválně přešla tam i zpět potrubí vedené vysoko nad vysychající kamenitou řekou, která líně přitékala z hor. A tady v horách: sedla si na uboze vypadající okraj nad propastí, zavřela oči a představovala si, že se okraj utrhne a ona se zřítí dolů společně s ním. Seděla tam jako přibitá se zavřenýma očima, ale velebný ptačí trylek ji přinutil oči otevřít a nádherný výhled ji dojal k pláči. A teď do třetice všeho dobrého sedí v téhle prapodivné hospodě postavené na úpatí strmého kopce, až se jí nedostává slunce i vzduchu, a chlastá. Chlastá.

Když Martin odcházel, musela si už hlavu podpírat oběma rukama, aby jí neupadla. Všimla si držení jeho těla. Chodí s rovnou páteří, ruce zasunuté v kapsách dlouhého hnědého semišového pláště. Linda jí šeptala do ucha, že Martin je náplava a že kdyby chtěla u nich v horách zůstat i ona, že by byla ráda, že tady nemá žádnou kamarádku, a že může klidně přespat u ní v hospodě, že má v patře byt. Martin prošel nevšímavě kolem nich, Aurora se zvedla ze židle, zavrávorala a vpálila mu do zad: „Hej, kovboji…, no ty…, s tím koněm, zvu tě na panáka!“

Otočil se a hodil si ji přes rameno jako pytel brambor. Neprotestovala, na alkohol nebyla zvyklá, nikdy jí to nechutnalo. Dvě dvanáctky a několik panáků bylo na jednu analytickou ekonomku světa velkého byznysu příliš. Cestu a prudké stoupání na Martinovu stráň si nepamatuje, ale uklidňující klapání Baronových kopyt jí doposud doznívá v uších.

/ 3

Les se během dne několikrát smočil v dešti, ale nyní se v něm koupe. Kamení se leskne. Listy se stáčejí do sebe – samy sobě deštníkem. Vlhko nasakuje vůni trav. Pokosená mokrá stébla obalují Aurořiny černé gumáky a ona je roznáší po podlaze dřevěnice.

Se ženami Martin nikdy nevěděl, na čem je. S Aurorou je to ještě horší. Znějí mu v hlavě Bachovy suity pro sólové violoncello a on je od sebe nedokáže odehnat, i když jeho cello leží už roky ve futrálu, odložené a zapovězené. V koutě vedle něj stojí jezdecké boty a i na ně se začíná snášet prach. I sedlo zahálí.

Barona postihla střevní kolika. Trpěl. Koňaři z okolí se ho snažili rozhýbat na louce – poběž, poběž, kurva, jde ti o život! Hříva naposledy pohozená do vzduchu a mladý zvěrolékař s dlouhým černým copem čeká s připravenou injekční stříkačkou. Drží ho u huby, nejdřív poklesnou zadní nohy, pak přední, zem zaduní, prach se zvíří, potom hladí ušlechtilou koňskou hlavu, přikládá ji k zemi: něžně. Nozdry rozfoukávají trávu slaběji a slaběji. Čeká, až přestane dýchat, čeká s rukou položenou na bílé skvrně mezi očima, zrcadlí se v jednom oku. Tichý Aurořin pláč zpovzdálí. Strkával jí nozdry k uchu a frkal do něj vlhké teplo. Zamiloval si ji hned, jak přišla, a chodil za ní jako psík. Martin už je vůči smrti imunní, ignoruje ji, ale ona umírala spolu s Baronem: poprvé. Co je vlastně zač? vrtá Martinovi hlavou. Je zvyklá rozhodovat, řídit, mít pod sebou lidi, protože někdy myslí jako muž. Chtěla po něm, ať si nechá aspoň Baronovu hlavu. Chlap od kafilerky ji odmítl uříznout. Podívala se na něho s pohrdáním. Martin popadl sekeru a pilku. Krev mu potečkovala džíny, košili i zpocený obličej. Odřízl mu i ocas. Baronova krásná hlava zůstala doma: uložil ji do země a náhrobní desku poskládal z kamení. Nad ni zavěsil žárem puklý kostelní zvonek z 18. století, který našel na půdě vybydlené chátrající roubenky při jedné ze svých koňských vyjížděk. Dívá se dolů do kraje, přes osiřelou ohrazenou louku do údolí. Prší, kameny se lesknou, ty nad koňským hrobem slzami, a jemu v uších klinkají všechny zvony světa.

Aurora je milenka z dávnověku. Dnes je pro něho nedosažitelná, ale už ji kdysi a kdesi potkal, miloval, objímal, nenáviděl, zatracoval. Proto je teď s ním. A tak ji má tady. Plnou šťáv a rajských vůní. Občas zdivočelou, svobodomyslnou, sebezničující. Cizokrajnou vábničku: chlapi z lesa nemotorně krouží a divočí kolem jeho kamenného plotu jako mladé vlaštovky při prvním letu. A on jim rozumí. Pamatuje si, co cítil před tím, než poznal svou Káťu. Odkládal violoncello na chvíli stranou, do kouta, do bezpečí a svět nepřestával být plný hudby. Sedal z klisny na klisnu, sbíral skalpy, trofeje, nové rytmy, nic mu nebylo zatěžko. Každou hezkou ženu toužil mít pod sebou, a ty, co přicházely samy od sebe, neodmítal. Měl býčí sílu, mrhal s ní. Teď už sní jen o vlaštovčím hnízdě pod krovem jako nějaký starý muž a hubuje toulavé kočky, když lezou na strom a vybírají ptačí hnízda.

Ženy. Fanynky. Milovnice hudby. Chodily za nimi do šatny před i po koncertě. Malé, velké, tlusté, tenké. Upovídané i tiché jako studená zimní rána. Sebevědomé i krčící se ve stínu druhých. Měl je rád všechny. Krotil i zvedal sebevědomí. A na ty, které ho přicházely potěšit samy od sebe, na ty hned zapomínal. Zanechávaly ho unaveného, smutného, prázdného a samota ho vyhnala do ulic. Chodily po nich zase ženy. Jen jednu si přál za manželku a chtěl ji mít pouze pro sebe. Káťa dlouho odolávala jeho touze, jako kdyby podvědomě tušila, že ji jednou zabije.

Aurora přišla a zase odejde. Někdy si to přeje a utěšuje se tím. Když se jí zeptal, jak se vlastně jmenuje, zatímco jí poprvé přichystal hrnek kávy, nastavila střízlivějící obličej jitřnímu paprsku a řekla: „Vymysli mi jméno sám, pro sebe, tvého koně pasoucího se v ohradě, a pro tu zatracenou zdejší šenkýřku, kruci, zapomněla jsem její jméno…, hrozně mi třeští hlava…“

„A pro holuba hřivnáče, který právě houká na vrcholku smrku, ne?“

Masírovala si spánky a chvíli mlčela. Pak řekla: „Aurora, jmenuju se Aurora.“ Podívala se na něho, víčka se zhoupla dolů, zaklapla jako víko truhly. „Můžu zůstat, na pár dní?“

Aurora. Moje? Jenom na to pomyslí a hned se mu vybaví Káťa.

Aurora je kvítek. Bosonohý. Prostý. Luční – jeden jediný svého druhu na celém rozkvetlém palouku. Voňavý. Opatruje si ho v pevných dlaních, které se kupodivu jednou začnou po větší námaze třást. Až Aurora odjede, vloží ho do nejtlustší knihy a vylisuje na památku. Anebo ho ze vzteku sní. Možná mu otrhá jeden okvětní lístek za druhým. Neví, co udělá, ale ví, že na žádnou louku už nevstoupí. Odepře si ji a sloupne ze sebe další kus sebe sama, tak jako už to udělal několikrát.

Aurora si čte. Sedí u stolu s nohama nahoře ponořená do tištěného labyrintu písmen a usrkává čaj z letošních květů Martinovy lípy. Než je s dychtivostí prvničky natrhala, usušila a zeptala se, zda mu vystačí na celou zimu, poděkovala jí. Chtěla si hned uvařit čaj z čerstvých květů, zhluboka se nadechovala vůně v dlaních. Neúnavné včely se jí proplétaly mezi prsty, sklouzávaly po nich z květu na květ. Nepíchly ji. Věděly, že Aurora vybere všechny broučky, než čerstvě natrhaný květ zalije vařící vodou.

Čte si. Dávno odkvetlá lípa se chvěje v letním vánku a Martin se začíná rozechvívat láskou k Auroře.

Šmahem brával ženám iluze, sny – víru v existenci prince na bílém koni. Jen Káťa ho dostala na lopatky. Ukázala mu, co dokáže žena, co v sobě skrývá, naplnila skutkem rčení: čím větší světlo, tím větší stín. Jeho Káťa, jeho zlatovláska, černovláska, zrzka i bruneta, tanečnice kankánu i baletka od labutího jezera.

Je pryč, odtančila a od té doby se Martin obklopuje kameny, dřevem, senem, koňským hnojem a vytahuje ze své krve staré časy, předky, zvony, odeznělé ozvěny, ostatní chce zapomenout. Za nocí pozoruje měsíc, hvězdy a tahy povětrných větví po obloze – čmáranice těsně nad vrcholky lesních velikánů. Po sluchu rozezná pohyb veverky, datla, brhlíka, srny, daňka, skok luční kobylky i kuny, lovící kočku, krok člověka. Jen Aurořina chůze je nesrozumitelná, nezařaditelná, den ode dne se mění a mate. Aurora vnáší do jeho bdělého vědomí i spánku odříkané obrazy plné barev a života – růží a vlčích máků, jablek, vlaštovek a holubic, delfínů, dlouhých alejí košatých vzrostlých lip. Nezapomněl. Zakázal si lásku, ženy, sex, cit, hudbu, ale nezapomněl, jaké to je. Nezapomněl nic ze starého života před tím, než s Káťou a malou Káťou spící vzadu v sedačce havarovali v autě a on řídil.

/ 4

Ostružin je letos tolik, že je Linda a Aurora nestačí sbírat. Aurora nenadává na ostny, ví, jak na ně, jak se jim vyhnout, jak ostružinu nejlépe uchopit, ale schválně nedává pozor a všichni se pak musí dívat na četné šrámy na jejích dlouhých štíhlých prstech, na zápěstí, předloktí i na pažích. Má je i na nohách. Neptá se: Lindo, jak to děláš, že nejsi poškrábaná jako já? Mučí své tělo schválně a taková je vždycky, nejen v ostružiní – jako kdyby neustále testovala samu sebe: co vydrží, kam až může zajít a jakou hranici dokáže překročit.

Linda si utírá zpocené čelo dlaní, až ho má celé fialové, a zády se opírá o všudypřítomné kopce. Než otevře hospodu, často takhle během dopoledne chodí na houby, na ostružiny, maliny a lesní jahody, které přidává do zmrzlinových pohárů anebo palačinek.

V dětství se k horám otáčela čelem a volala o pomoc, když táta trápil maminku, když od nich maminka odešla, když otec začal posléze trápit ji samotnou. Dívala se z protilehlého rohu u stropu, jak to s ní táta dělá a k té malé holce pod jeho mohutným a brunátným tělem nic necítila. Hory nepomohly, dívaly se na pomíjivý lidský svět pod sebou z tisícileté perspektivy, ale Linda pořád doufala, že stojí na její straně, že potichu spřádají její vysvobození. A když přišlo, zase se na nich nic nezměnilo, mlčenlivé stály okolo jako vždy, zatímco svět se točil dál, neklopýtl, nezastavil se v pohybu, souhlasil s tím, co se jejímu otci stalo. Nad rakví ji děda vzal za ruku a stiskl ji ve své dlani: „Holka, já vím, co byl zač, všiml jsem si, co se u vás děje, je mi to líto, ale jednou je to můj syn, moje krev stejně jako tvoje, musíme mlčet.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na konci světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.