Pro Veru,

která bohužel bydlí strašně daleko, ale přesto zde stále je.

Katja Frixe: Der zauberhafte Wunschbuchladen © Dressler Verlag, Hamburg 2016.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany

All rights reserved

Translation © Alena Bezděková, 2018

ISBN 978-80-7617-027-8

Nejhorší katastrofa na světě

Když ti tvoje nejlepší kamarádka řekne, že se brzy odstěhuje, máš pocit, že se tvůj svět hroutí. Že všechno končí. Pak ti bleskne hlavou, že musíte něco vymyslet, abyste tomu zabránily. Klidně se může stát, že vás napadnou věci, které jsou tak trošku neobvyklé. Takové ty nápady, při nichž dospělí sprásknou ruce nebo se starostlivě zamračí, anebo obojí najednou.

Chtěla jsem se totiž postarat, aby moje nejlepší kamarádka Lenka v den, kdy měla s maminkou nastoupit do vlaku a odjet do jiného města, prostě zmizela.

Lenka, ne její máma. Lenka s tím samozřejmě souhlasila a pomáhala mi všechno připravit. Měly jsme ještě další dva parťáky. Žádné podezřelé týpky jako z gangsterských filmů. Naši parťáci byli tak trochu neobvyklí – no posuďte sami: rýmující kocour a mluvící zrcadlo. Kocour Gustaf, kterému jsem říkala Gustík, a zrcadlo pan Král žili v Čarokrásném knihkupectví paní Sovové, a přesně tam jsem chtěla Lenku schovat. Náš plán byl vlastně úplně prostý.

Paní Sovová přijížděla každé ráno kolem osmé do obchodu na svém svítivě zeleném kole, v jehož košíku trůnil Gustaf. Nejprve odemkla knihkupectví, pustila dovnitř Gustafa, a pak se vydala naproti do cukrárny pro pár čokoládových dortíčků k snídani.

Právě tuhle příležitost jsme chtěly s Lenkou využít, abychom se do Čarokrásného knihkupectví potají vkradly. Naštěstí byly ještě letní prázdniny a nikdo nepostřehl, že jsme se vyplížily z domu pro nás o prázdninách v tak netypickou dobu.

„Ale co když nás přistihnou?“ zeptala se Lenka už asi posté od chvíle, kdy jsem jí o svém plánu řekla. Krčily jsme se za zapáchající popelnicí vedle knihkupectví paní Sovové.

„Neboj, nepřistihnou nás,“ zašeptala jsem jí – taky asi posté, ačkoli jsem si tím sama nebyla příliš jistá.

„Aspoň ne hned. Schováme tě. Až tě pak rodiče začnou hledat a budou si muset spolu promluvit. Snad konečně pochopí, že musí myslet i na tebe, nejen na sebe.“

To byl totiž ten hlavní problém. Od chvíle, kdy se Lenčin táta zamiloval do jiné ženy, spolu Lenčini rodiče vůbec nemluvili. Chápala jsem, že Lenčina máma je důkladně naštvaná a že už nechce bydlet v našem malém městečku, kde ho musí pořád potkávat. Ale že se odstěhuje sto kilometrů daleko a odveze i Lenku, to jsem prostě pochopit nedokázala.

„Snad to zabere,“ zašeptala Lenka. Stiskla jsem jí ruku, abych nám oběma dodala odvahu.

„Koukej, už jde!“ Srdce se mi rozbušilo, když jsem viděla, jak paní Sovová opírá kolo o strom před knihkupectvím. Gustaf, který jako vždy trůnil v malém košíku na řídítkách, pootočil černo-šedě pruhovanou kočičí hlavou a pozorně se rozhlédl. Když nás objevil, rychle se odvrátil a zadíval se jiným směrem.

My jsme jen zatajily dech a sledovaly, jak paní Sovová s pískáním odemyká dveře prodejny, vpouští dovnitř Gustafa a jako každý den míří do Čokoládového nebe.

Paráda, zatím všechno klape!

Pan Král často paní Sovovou huboval, že nechává knihkupectví odemčené a že by je každý ňouma mohl vykrást, ale ona ho jen pohladila po silném zlaceném rámu a řekla: „Drahoušku, knihy se nedají ukrást. Vždycky se vrátí ke svému majiteli.“

Pan Král se pak většinou rychle uklidnil.

Sotva paní Sovová zmizela v cukrárně, obě jsme vyskočily.

„Já budu hlídat!“ vykřikl pan Král, když jsme se vřítily do místnosti a zamířily do dětského knižního koutku. Gustaf rozčileně poskakoval za námi a mňoukal pořád dokola:

„Já se z toho snad zblázním! To je jako v opravdové detektivce!“

Lenka doběhla k lanovému žebříčku jako první a bleskově vyšplhala na dřevěnou galerii ohraničenou zábradlím. Právě tady bylo v knihkupectví paní Sovové království dětí a my jsme nikde na světě neznaly krásnější místo.

Na pohodlných sedacích vacích jsme trávily celé dny a četly své oblíbené knihy. Ale dneska se zde nikdo povalovat nebude, o to se budu muset postarat.

„Lehni si na břicho ke stěně,“ zašeptala jsem.

Lenka se přitiskla k podlaze přesně tak, jak jsme se včera domluvily. Přisunula jsem před ni dva sedací vaky, takže nebyla vůbec vidět.

„Jak to vypadá?“ zeptala jsem se Gustíka, který stál u dveří knihkupectví a zelenýma kočičíma očima zíral naším směrem.

„Nevyčnívá jí ani vlásek!“ prohlásil. „Je to perfektní!“

„A co ty, Lenko?“ zeptala jsem se. „Jsi v pořádku?“

Zpoza vaků se ozvalo tiché „Hmm!“, což jsem pochopila jako ano.

Spadl mi kámen ze srdce, protože tím jsme úspěšně splnily první část naší mise. Teď Lenku nesmí nikdo objevit, dokud ji rodiče nezačnou hledat. Společně!

Rychle jsem sešplhala dolů. Právě včas!

„Pozor! Paní Sovová už jde!“ zaduněl knihkupectvím zvučný hlas pana Krále. Rychle jsem se posadila na sedací vak pod provazovým žebříčkem, popadla knížku a předstírala, že si čtu.

Gustík vyskočil na své oblíbené místečko, kterým bylo zelené křeslo před policí se sbírkami básní, stočil se do klubíčka a přivřel oči. „Budu předstírat, že spím,“ zasyčel, než se dveře s hlasitým zacinkáním otevřely.

„Krásné dobré ráno,“ zahlaholil jasný hlas paní Sovové, když vkročila s velkou papírovou taškou z cukrárny do obchodu. Skopla boty do rohu místnosti, protože nic nemilovala víc, než chodit bosá.

I když jsem ani nedutala, její pohled se ihned obrátil mým směrem.

„Ahoj, Klárko,“ zvolala přátelsky a na tváři se jí rozzářil široký úsměv. „Dneska jsi nemohla spát?

Copak tě o prázdninách vyhnalo tak brzy z domu?“ Pak zvedla nos do vzduchu a zavětřila.

„Co to tady voní?“

Na chvilku jsem se vyděsila, že paní Sovová vyčenichala svým neomylným nosem Lenčinu přítomnost. Bylo by jí to podobné. Ale pak jsem to ucítila také. Knihkupectvím se šířila sladká vůně skořice a mandarinek. „Já možná tuším, odkud to přichází,“ pronesla zamyšleně paní Sovová, kterou už moje odpověď na její otázku zjevně nezajímala.

Odložila balíček na pult a rozhodným krokem vyrazila k polici s knihami. Nosem přejížděla podél nich, až se zastavila před tenkým svazkem.

„Hned jsem si to říkala!“ zvolala vítězoslavně.

Vytáhla tenký svazek a přísně poznamenala:

„Otvíráme až za hodinu. Jestli chceš na sebe upozornit, klidně pokračuj! Nepochybuji o tom, že si tě hned někdo koupí.“ Vrátila knihu do police.

„Ale napřed se trochu zamysli, ano? Jestli svými pachy a vůněmi začnou obluzovat kupce i kuchařské knihy, lidé si budou myslet, že tu je restaurace a ne knihkupectví.“

Už dávno mi nepřipadalo neobvyklé, že paní Sovová mluví s knihami. Nebo že knihy začnou najednou vonět nebo na sebe jinak upozorňovat.

Tenhle obchod s knihami bylo totiž Čarokrásné knihkupectví. Paní Sovová splnila ve svém krámku každému milovníkovi knih jeho přání dřív, než si uvědomil, že po něčem touží. Uměla totiž dokonale vycítit emoce svých zákazníků. Ihned poznala, jestli má někdo dobrou, nebo špatnou náladu nebo jestli je šťastný, nebo smutný. Navíc měla zdatného pomocníka v panu Králi, který díky svým mnohaletým zkušenostem dokázal jako zrcadlo nahlédnout do lidských duší, a odhalit tam věci, které obvykle zůstávaly skryté.

Pak se paní Sovová znovu obrátila ke mně.

„Tvůj svět je dnes nejspíš vzhůru nohama, že?“

Ucítila jsem, jak rudnu – poznala snad, že něco skrývám? Že jsem Lenku ukryla na horní galerii?

„Ne, ale kde…“ vyhrkla jsem. „Všechno je vlastně v pořádku.“

„To byl můj nápad,“ vmísil se do rozhovoru pan Král.

„Klárka vypadala trochu unaveně, a tak jsem ji poradil, aby zkusila číst knihu vzhůru nohama. Posiluje to mozkové buňky a povzbuzuje chuť do života.“

Až teď jsem postřehla, že stránka před mýma očima je obráceně. „Přesně tak,“ přisvědčila jsem.

„Děkuji, pane Králi. Připadám si vážně mnohem svěžejší než před pěti minutami!“

Vděčně jsem zamávala k zrcadlu, se kterým jsem se dnes ještě nestihla pořádně pozdravit. Pan Král byl asi dva metry vysoký a metr široký a měl široký zlatý rám. Zaujímal v knihkupectví to nejlepší místo, protože se opíral o stěnu proti vchodovým dveřím a jako první spatřil každého, kdo do obchodu vstupoval.

„Tak to jsem ráda, Klárko,“ usmála se paní Sovová. Pak se naklonila nad pokladnou a natáhla ukazováček. „A co ty tu děláš? Mazej zpět na obálku knihy!“

Spatřila jsem malého, žlutého motýlka, který rozčileně zamával křídly, když si ho paní Sovová jemně sesunula na dlaň. „Jak si mají lidé všimnout té nádherné knihy, když na její obálce spatří jen prázdnou bílou plochu?“

Poté žena přešla k jedné z polic a foukla do motýlka na dlani, který vzápětí přeletěl zpět na knihu.

Pak zakroutila hlavou. „To je zvláštní. Co se to dnes děje? Je snad něco jinak než obvykle, a proto jsou knihy tak vzrušené?“ Její pohled zamyšleně klouzal knihkupectvím a mně se rozčilením zpotily dlaně, protože jsem si byla jistá, že odhalí naši hru na schovávanou dřív, než vlastně začne.

„Už to mám! Už to mám!“ vykřikl zničehonic Gustaf. Paní Sovová se přestala rozhlížet kolem sebe a zadívala se na zelenou židli. V duchu jsem kocourovi poděkovala, že ji svým výkřikem rozptýlil.

„Myslela jsem, že spíš!“ podotkla paní Sovová s úsměvem a posadila se k němu.

„To ano,“ mňoukl kocour.

„Ale zdálo se mi, jak bych mohl zbohatnout a proslavit se, a tak jsem se probudil.“

„A jak to chceš udělat?“ zeptal se pan Král nevrle.

„Napíšu knihu. Co vy na to? Už vím, jak se bude jmenovat: ,Gustafovo rýmování pro velké i malé‘.“

„Něco nudnějšího tě nejspíš nenapadlo, že?“ zabručelo zrcadlo.

„Proč?“ zeptal se Gustaf. „Já přece umím báječně rýmovat a navíc: můj život je plný překvapení.

Na rozdíl od tebe. To ty pořád jen stojíš a nehneš se z místa.“

Nedokázala jsem skrýt úsměv. Gustaf a pan Král se v jednom kuse hašteřili.

Paní Sovová vstala, tleskla do dlaní a vykřikla: „Nechte toho věčného handrkování. Vždyť přece víte, že…“ a s tím jsme museli všichni souhlasit, „… dnešek není den na špatnou náladu.“ Tuto větu opakovala paní Sovová často a skutečně: každý si hned připadal veselejší, když v knihkupectví chvilku pobyl. Dokonce i já dnes, navzdory Lence sedící nahoře na galerii a stěhování, které jí hrozilo.

Těžko říct, jestli to byla zásluha paní Sovové, nebo jejích pozoruhodných společníků, nebo snad té spousty knih kolem, ale jedno bylo jisté: knihkupectví bylo mým nejoblíbenějším místem.

Nacházelo se jen kousek od našeho domu a já jsem v něm trávila nejspíš víc času než se svou rodinou, tedy s rodiči, oběma bratry Jakubem a Ferdou a babičkou. Ta v poslední době několikrát prohlásila, že knihkupectví s paní Sovovou tu bývalo, když jí bylo tolik, co mně, tedy deset a tři čtvrtě, ale taťka namítl, že to je nesmysl a že babička pomalu senilní. Nejspíš si to myslí kvůli tomu, že paní Sovová vypadá věkově stejně jako mamka.

Má dlouhé, tmavé blond vlasy, které si většinou svazuje do rozcuchaného drdolu, zelené oči s mnoha nepatrnými vráskami, trošku přerostlý nos a ústa, která se neustále smějí. Nebo aspoň usmívají. Často nosívá zelené šaty, protože prý jsou úžasně pohodlné a zelená je její oblíbená barva.

Ale i když opravdu vypadá mladě, babička může mít klidně pravdu.

V knihkupectví paní Sovové totiž běží čas úplně jinak, to je jistá věc. Tak třeba dneska se neuvěřitelně vleče. Připadá mi, že Lenka se už na galerii ukrývá několik hodin, a přitom je to sotva dvacet minut.

Ale někdy to bývá přesně naopak, třeba když jsem si myslela, že jsem jen krátce prolistovala pár knížek, ale když jsem vykoukla výkladem na ulici, zjistila jsem, že se už setmělo.

Paní Sovová zmizela ve své kanceláři a vzápětí se vrátila s podnosem, na kterém stály dva talířky s čokoládovými dortíčky. „Jeden je pro tebe a ten druhý…“ zamžourala na mě: „pro kohokoli jiného.“

Radši jsem vůbec neuvažovala nad tím, co tím myslela. Zvedla jsem se ze sedacího pytle a kráčela k pultu podél polic nacpaných knihami. Obchod připomínal obývací pokoj hodně sečtělé staré dámy, která vlastní neuvěřitelnou spoustu knih. Paní Sovová měla přesto vždy dokonalý přehled o svých knihách a věděla, kde se která nachází. A pokud by přece jen na některou zapomněla, mohla si být jistá tím, že kniha na sebe nějak upozorní.

Mezi policemi stály ještě dva stoly, na nichž paní Sovová každý měsíc vystavovala své oblíbené novinky, momentálně na téma Francie. A tak se na nich vršily průvodce, knihy francouzských autorů a recepty na vaření. Na pozadí k tomu hrála CD s francouzskými šansony. Uprostřed všech těch knih bylo vždy pár zelených poutačů, jak je označovala paní Sovová: byly to lampy, Gustafovo křeslo, na němž tak rád podřimoval, když se v obchodě nic nedělo, a sedací vaky v dětském čtenářském koutku.

Paní Sovová začala uklízet hromádku knih do police vedle pokladny. „Koukej!“ zarazila se najednou a strčila mi jednu pod nos. „Ta by se určitě líbila Lence!“

Když paní Sovová zmínila Lenčino jméno, trhla jsem sebou a dál jsem zírala do rozevřené knihy, aniž bych viděla jediné písmeno. „Ano,“ přikývla jsem. „Máte pravdu. Můžu ji vzít s sebou, až se s ní půjdu rozloučit,“ dodala jsem. Polkla jsem. Prosím, prosím, ať se to nestane…

„To pro vás určitě není snadné, že?“

Paní Sovová se na mě dívala svýma zelenýma očima tak intenzivně, jako by v mé hlavě pátrala po odpovědi.

„Hep-čííík!“ kýchl Gustaf přehnaně hlasitě, ale tentokrát se paní Sovová nedala zmást a dál mě sledovala pohledem.

Zrovna jsem chtěla něco vykoktat, když se dveře knihkupectví rozletěly a dovnitř vrazil zákazník, který měl zjevně hodně naspěch. Každý v této čtvrti věděl, že paní Sovová nebere otvírací dobu příliš vážně a že se do obchodu dá klidně přijít i o něco dřív.

Když jsem se otočila, zjistila jsem, že to není žádný normální zákazník, ale můj táta. Měl pantofle a kalhoty od pyžama, k tomu trapnou čepici se štítkem s nápisem „I love Dad“, kterou mu loni přivezl můj starší bráška Ferda z výměnného zájezdu do USA.

„Klárko!“ zvolal táta a řítil se ke mně. „Tak tady jsi! Proč neležíš v posteli a nespíš? Můžeš mi vysvětlit, co má znamenat ten vzkaz: Nedělejte si žádné starosti?“

Dupl nohou. „Jenže já jsem si starosti dělal. I máma a babička a…“

„To mě mrzí,“ zašeptala jsem a dokonce to byla i trošku pravda. „Nemohla jsem spát a neměla jsem nic ke čtení… Tak jsem se vydala k paní Sovové.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kámoškami napořád.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.