Luca Di Fulvio

DAS KIND, DAS NACHTS DIE SONNE FAND

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2016, 2021  by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-249-4451-7

Tento příběh věnuji G.

Člověk se nerodí tehdy,

když ho matka přivede na svět,

nýbrž tehdy,

když sám sebe znovu stvoří skrze své skutky.

Gabriel García Márquez

PRVNÍ ČÁST

1

V odlehlém kraji, známém pod starobylým názvem Raühnval, nebylo zřejmě nikdy prolito víc nevinné krve než onoho jitra 21. září léta Páně 1407.

Slunce teprve před chvílí vyšlo nad úzkým mrazivým údolím, lemovaným vrcholky dosahujícími výšky přes deset tisíc stop; skalnatí velikáni ho nejen chránili, ale také ukrývali před vnějším světem. Tohle horské pásmo na východě alpského oblouku tvořilo hranici italského poloostrova, a zřetelně tak oddělovalo údolí od ostatního území Říše a zbytku Evropy.

Pánem tohoto léna byl kníže Marcus I. ze Saxie, otec saského korunního prince Marcuse II. ze Saxie.

Malý Marcus II. ze Saxie seděl toho rána ospalý, zimomřivý a nahý na vlastní posteli, na matraci naplněné hřejivým husím prachovým peřím, a pohupoval nohama ve vzduchu, ačkoli na svých devět let byl dost urostlý. Měl zelené oči, jejichž lenivý pohled připomínal kočku, lesklé prameny dlouhých světlých vlasů mu splývaly na ramena a kůže mu zářila tak bělostně, že si ho kdokoli mohl snadno splést s dívkou.

Chůva Eilika, která se o něho starala dnem i nocí, ba dokonce spala jako věrný pes na slaměném loži u čela jeho postele, mu přehodila kolem ramen prostěradlo, které nejdřív namočila do vroucí vody a potom vyždímala.

Malý korunní princ blaženě zasténal, když ucítil na těle horkou látku, a zavřel oči.

„Ne abys zase usnul, Marcusi,“ nabádala ho Eilika, „nebo ti vrána uklovne tvého ptáčka.“

Chlapec se zasmál a položil si ruku mezi nohy, aby se chránil.

Eilika znovu ponořila prostěradlo do vědra, vyždímala je a nanesla na ně trochu louhu. „Tak pojď, ty malý lenochu, ať tě můžu namydlit.“

„Opravdu se musím každý den mýt?“ posteskl si Marcus II.

„Příkazy tvé ctěné matky musíme bezezbytku splnit,“ odpověděla Eilika. „Musí být přece vidět, že jsi princ a stojíš nad prostým lidem dokonce i bez svých drahocenných šatů. Kůže se ti musí lesknout a vonět, jako bys byl bůžek.“

„Já ale nemám rád mytí…,“ odmlouvalo dítě.

„To velmi dobře víme, princi prasátko,“ ujistila ho Eilika a sundala ho z postele.

Chlapec se zasmál, ale když se dotkl chodidly vlhké kamenné podlahy, znovu ho zamrazilo. „Je mi zima!“

„Nemůžeš dávat pozor, kam svýma urozenýma nohama šlapeš?“ podotkla Eilika, shovívavě si povzdechla a zavedla ho na hustou medvědí kožešinu sloužící jako koberec. Potom svěřence otočila a vlažným ručníkem mu důkladně umyla hýždě.

Chlapec našpicoval uši. Zvnějšku sem pronikaly jen tlumené zvuky.

„Proč je venku tak ticho?“ podíval se tázavě na chůvu, ale pak se mu najednou rozzářily oči radostí. Rázem zapomněl na chlad, vymanil se z Eiličiných snaživých rukou a nahý, jak přišel na svět, se rozběhl k oknu. Vyškrábal se na kamenný výstupek a podíval se, jestli nepodlehl klamnému dojmu. „Sněžilo!“ zvolal vzrušeně, když ho Eilika uchopila a táhla zpět na medvědí kožešinu.

„Panebože, nech se obléct, ať si ještě neuženeš smrt!“

„Sníh! Sníh! Sněžilo!“ opakoval malý Marcus a vzrušeně poskakoval.

„Dnes v noci napadl první sníh, ó, to je velkolepé, taková radost!“ zafuněla Eilika. „Jsi šťastný, že se můžeš radovat z něčeho, na co ostatní lidé žehrají.“

„Ale sníh je přece tak nádherný!“

„Ty máš teplé oblečení, malý princi. A rukavice na své jemné ručky. A kožešinové čapky.“ Eilika mu přetáhla přes hlavu silnou vlněnou košili a navlékla podkolenky, které mu sama upletla. „Pro všechny ostatní sníh znamená jen to, že jim lezavý chlad proniká až do kostí.“

„Tak proč si taky na sebe nevezmou něco teplého?“

Eilika se na chlapce podívala, obezřetně přikývla a pohladila ho po hlavě. „Ano, na to se občas taky ptám.“ A pak dodala potichu, jako by mluvila spíš sama se sebou: „Ale ne nahlas, jinak bych mohla přijít o hlavu.“

„Já bych ti ji pak zase nechal přišít,“ prohodil s úsměvem Marcus.

„Jsem přece princ a všichni musí dělat, co řeknu, ne?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ souhlasila Eilika, kterou to také rozesmálo; měla chlapce a jeho veselou a bezstarostnou povahu moc ráda. „Ale teď se zklidni, ať tě můžu obléknout, nebo co nevidět ztuhneš jako sušené maso.“ Navlékla mu tuniku ze srnčí kůže podšívkované králičí kožešinou, kabát z jelení kůže s knoflíky z rohoviny a nakonec vysoké boty z vlčí kožešiny se silnou podrážkou ze zdvojené kravské kůže. „Tak, teď jsi připravený,“ prohlásila, zatímco mu ještě rychle nasazovala čepici ze sviští kožešiny, která mu zakryla uši; nakonec mu podala teplé rukavice z vydří kožešiny.

„Sníh! Juchů!“ zajásal chlapec, vyběhl z pokoje a zamířil po schodech dolů, do velkého hradního sálu, kde přes nástěnné koberce pokrývající kamenné zdi a jedlová polena hořící ve dvou krbech nalevo a napravo od slavnostní tabule panovala pochmurná atmosféra a zimomřivé chladno.

„Marcusi Druhý ze Saxie!“ napomenula ho matka, když spatřila syna, jak se vřítil dovnitř a užuž se chystal hladově vrhnout na dva cínové talíře s jablečným zázvorovým koláčem a jelení paštikou, „nauč se konečně vystupovat jako princ a nechovat se jako nějaký rolnický pobuda.“

Eilika, která bez dechu přispěchala, se uklonila nepočetné společnosti za stolem a omluvila se kněžně: „Odpusťte, paní.“

Kněžna jí naznačila, že se přece nestalo nic strašného. Zatímco dál kojila teprve několikatýdenní dcerušku, přitáhla si svého prvorozeného k sobě. „Dej matce pusu, než si umažeš ústa a pak i moje tváře,“ vyzvala ho.

„Tak co, popral ses včera s nějakým klukem?“ zeptal se Marcus I. ze Saxie syna a uchopil ho za šíji. „Stěžoval si někdo, žes byl na něho hrubý? Mám tě potrestat?“

„Ne, otče, byl jsem hodný,“ odpověděl chlapec.

Tvář vládnoucího knížete se na okamžik zachmuřila. Byl to vysoký a silný muž, tělo i obličej měl poseté četnými jizvami. Napohled vypadal spíš jako prostý voják, rozhodně nepřipomínal jednoho z těch elegantních německých či italských šlechticů. Sevřel synův zátylek pevněji a chlapec se bolestivě ušklíbl. „Tos ani psovi neuštědřil kopanec?“

Chlapec se bezradně otočil k Eilice.

„Nehledej odpověď v očích služebné!“ vybuchl kníže a klouzal pohledem po společnosti, která s ním seděla u stolu. Nejblíž k němu byl kapitán stráže, žoldnéř, který bojoval po jeho boku. Vedle vojáka seděl knížecí zpovědník a duchovní rádce, kterého mu doporučil biskup z Bamberka. Třetí člověk, na němž spočinul očima, byl učitel kompozice a hudby, kterého povolala jeho žena ze dvora římskoněmeckého krále Ruprechta III. z Wittelsbachu. Nakonec se znovu zadíval na syna a naprosto klidně mu připomněl: „Marcusi, už jsem ti to říkal mnohokrát a nikdy to nepřestanu opakovat: Musíš se stát válečníkem.“

„Ale já se nechci s někým prát…,“ špitl chlapec.

„Jak dlouho by v našich lesích přežil vlk, kdyby nebyl krvežíznivý?“ Marcus I. udeřil pěstí do stolu. „To jsme totiž my, knížata ze Saxie: vlci! Zrození k tomu, abychom poroučeli a podřizovali si jiné vlky.“

Chlapec o krok ustoupil, aby se vymanil z otcova železného sevření.

„Manželi, děsíš ho,“ namítla kněžna.

Marcus I. ze Saxie se zhluboka nadechl a snažil se ovládnout. Zrudl v obličeji a na krku mu vystoupily žíly. Jakmile se trochu uklidnil, přivinul si korunního prince k sobě. „Synu, dobře mě poslouchej. Nevím, je-li pravda to, co tvrdí církev, že moc a naše postavení se nám dostaly z boží milosti. Jedno však vím zcela jistě: Aby sis udržel moc a postavení, nemůžeš se spoléhat na Boha, ale jedině na sebe. Na svou vlastní sílu a rozhodnost, rozumíš?“

Chlapec přikývl.

„Proto se musíš naučit bojovat,“ pokračoval otec. „Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové. To je náš osud a prokletí. Teď na tebe různí lidé dohlížejí, protože jsi můj syn. Ale musíš se naučit jim vštípit, aby si tě jednou vážili kvůli tobě samému. Rozumíš tomu?“

Marcus pohlédl na otce a nesměle se zeptal: „Budete na mě hrdý, otče, když dnes pořádně nakopnu slepici?“

Kníže se na něho vážně podíval, ale pak se ohlušivě rozesmál. „Ano, i v takovém případě na tebe budu hrdý, synu.“ Uštědřil chlapci láskyplný pohlavek, po kterém se Marcusovi II. svezla z hlavy čepice ze sviští kožešiny. „Jdi si hrát,“ vyzval ho otec a podal mu kousek jablečného koláče a jelení paštiku.

Chlapec si polovinu sladkosti nacpal do pusy a chystal se zase odběhnout, protože se nemohl dočkat, až uvítá první letošní sníh.

„Synu,“ přivolal ho Marcus I. ze Saxie dunivým hlasem. Hoch se zastavil a otočil se k otci.

„Nemusíš kopat do žádné slepice, jak jsi mi slíbil,“ ujistil ho. „Jsem na tebe i tak pyšný,“ usmál se.

„Poděkuj, Marcusi,“ zašeptala chůva svému chráněnci.

„Děkuji, otče,“ zareagoval chlapec a vzápětí vyběhl ze sálu. Pospíchal, aniž tušil, že usmívajícího se otce právě viděl naposledy.

Onoho 21. září 1407 malý Marcus II. ze Saxie obdivoval z palácového průčelí dokonalé ticho nad nádvořím, o které se zasloužil dosud nedotčený sníh. Po chlapcově pravici se za pět sáhů vysokými kamennými valy s dřevěnými ochozy nacházely koňské stáje a kravské chlévy. Nad těmito hospodářskými staveními – aby se tak využilo teplo vydávané zvířaty – byly postavené příbytky pro nižší služebnictvo, které nespalo v podkrovních komorách paláce. Po své levici chlapec viděl menší kotce pro prasata, slepice a králíky. Černí vepři, horské kozy, slepice, krocani, perličky, pávi a králíci pobíhali v pečlivě sroubených ohradách. Před ním se tyčila velká dvoukřídlá, železem pobitá brána a masivní obranná hláska, z níž se otvíral výhled daleko do údolí Raühnvalu. Brána byla jako vždy za denního světla otevřená.

„Pojď, zahrajeme si na schovávanou!“ navrhla Eilika, která Marcuse následovala.

Chlapec spolkl poslední sousto koláče a s paštikou v ruce udělal první kroky ve sněhu. Když došel doprostřed nádvoří, otočil se a všiml si vlastních stop. „To neplatí! Musíš zavřít oči!“ zavolal na chůvu.

Eilika se usmála, otočila se k němu zády a opřela se hlavou o zeď.

Chlapec chůvu chvíli pozoroval, aby se ujistil, že nešvindluje. Potom klouzal pohledem nahoru po paláci. Byla to masivní čtverhranná stavba, vysoká dvě patra s nižším podkrovím; měla malá úzká okna, aby dovnitř proniklo co nejméně chladu. Na západní straně stála malá kaplička, jež na hřmotné palácové zdi vypadala jako bradavka.

Marcus se znovu otočil k velké bráně. Hned vedle ní stála nízká kamenná budova se čtyřmi místnostmi sloužící jako ubytovna pro hradní stráž. Přistoupil k ní a opatrně nahlédl dovnitř. Už několikrát se tam pokoušel schovat, protože si myslel, že tam ho chůva nebude hledat, ale muži mu vždy zabránili v přístupu.

Dnešní ráno však na chlapce čekalo překvapení. Strážní ve službě seděli kolem stolu uprostřed přední místnosti a spali. Jeden se bezvládně opíral na židli, hlavu měl zvrácenou dozadu a chrápal s otevřenými ústy. Další tři se v hlubokém předklonu opírali hlavami o desku stolu. Z převržené láhve ještě odkapávalo víno na podlahu z udusané hlíny. Oheň v krbu už téměř vyhasl, ale nikdo nepřiložil polena.

Chlapec se rychle ohlédl přes rameno na Eiliku, která k němu pořád ještě byla otočená zády. Tentokrát se mu povede nepozorovaně vplížit do strážnice. Se spokojeným úsměvem se užuž chystal vstoupit do místnosti.

„Copak nevíš, že sem nikdo nesmí?“ otázal se kdosi za ním.

Marcus se polekaně otočil. Před ním stála dívka přibližně v jeho věku. Měla ušmudlaný obličej a nakrátko zastřižené světlé vlasy. Znal ji – jmenovala se Eloisa a byla to dcera Agnete Veedonové, místní porodní báby.

Na ten pohled už nikdy nezapomene.

2

Chlapec zíral na Eloisu a myslel jen na to, že by se mu otec určitě vysmál, kdyby viděl, že se jeho syn nechal zahnat do úzkých otrhanou dívkou.

„Jsem korunní princ a můžu si dělat, co chci,“ odpověděl a udeřil se hrdě do hrudi. „Dej si na mě pozor, nebo tě nechám zbičovat,“ dodal, ale vzápětí se rozpačitě začervenal.

Eloisu jeho slova ani trochu nepolekala. „Není pravda, že si můžeš dělat, co se ti zachce,“ odporovala. „Tady ani nesmíš vejít dovnitř. Jsi jen malý kluk. A viděla jsem, jak tě odehnali pryč.“

„Jsi hloupá a nevychovaná.“ Marcus II. ze Saxie nevěděl kudy kam.

„Rozuměla jsi, že tě nechám zbičovat, jestli mě nenecháš na pokoji?“

Dívka přikývla, ale neustoupila ani o krok. Očima, které byly modré a průzračné jako horská jezírka, upřeně sledovala jelení paštiku v jeho rukou.

„Zmiz!“ přikázal jí chlapec a znepokojeně se podíval na Eiliku, která se už otočila a začala ho hledat.

„Dáš mi kousek?“ zaprosila Eloisa.

„Ta patří mně,“ prohlásil Marcus.

„Mám hlad.“

„Já taky.“

Dívka mu beze slova pohlédla do očí. Měla na sobě šaty z hrubé červené látky, prošité a obroubené koženými pásky, a na nich tenký barchetový kabátek posetý desítkami tmavých skvrn. Na bosé nohy si obula dřeváky, z nichž jeden byl ulomený a svázaný koženým páskem.

Hoch opět zabloudil pohledem k chůvě. Ta hloupá holka mu zkazila jeho oblíbenou hru. „A půjdeš, když ti dám tu paštiku?“

„Ano.“

Marcus ji už chtěl dívce podat, ale pak se rozpačitě zarazil. „Jestli někomu povíš, že jsem se tu schoval, nechám ti useknout hlavu.“

„Dej mi tu paštiku.“

„Přísahej!“

„Přísahám… Ty tvoje dětské hrátky mě stejně nezajímají.“

„Ale vypadá to, že bys mi je nejradši ze všeho překazila.“

Dívka natáhla ruku, kterou pokrývala vrstva špíny; zalezla jí i pod nehty.

Marcus jí podal paštiku.

Eloisa po ní lačně chňapla a oči jí radostně zazářily. Velký kus si hned strčila do úst a odešla, aniž by jí korunní princ stál za jediný pohled.

Marcus ještě chvíli postál na prahu strážnice a pokradmu dívku sledoval. Viděl, že Eilika si všimla jí i paštiky, na které si Eloisa pochutnávala. Chůva k ní přistoupila a na něco se jí zeptala. Určitě chtěla zjistit, odkud ji Eloisa má, protože se snažila najít svého prince prasátko.

„Nechám ti useknout hlavu, ty prolhaná zmije,“ zamumlal Marcus, který si myslel, že ho prozradila.

Pak si ale všiml, že Eloisa ukázala na koňské stáje; Eilika vzápětí vyběhla uvedeným směrem.

Dívka se bleskurychle otočila, protože ani na chvíli nezapochybovala, že ji Marcus pozoruje, a vyplázla na něho jazyk.

Marcus se zasmál a vběhl do přední místnosti strážnice. Vojáci pořád ještě spali, ale chlapci to nepřišlo divné. Myslel pouze na jedno: Eilika ho nesmí najít. Tentokrát ji určitě porazí. Se spokojeným úsměvem začal hledat nějaký úkryt. Po špičkách prošel místností a vstoupil do další. Čtyři slaměná lůžka tam byla prázdná; jinak tu nebylo nic, za čím by se mohl schovat, a proto pokračoval dál. Ve třetí místnosti narazil na dalších pět strážných. I ti spali spánkem spravedlivých, ale byli přitom na postelích podivně zkroucení. Všiml si, že vedle nich leží dvě láhve od vína; jedna z nich byla převržená. Chlapce napadlo, že by se mohl schovat v prostorné skříni, v níž se uchovávaly zbraně, široké meče, dýky, luky a šípy. Nejdřív se ale ještě podíval do poslední místnosti v budově – i tam narazil na pět spících mužů.

Teprve o několik let později si položil otázku, proč ho to tenkrát nezneklidnilo a jestli by na tom mohl něco změnit. Toho dne však myslel jen na to, že ho Eilika nesmí najít.

V poslední místnosti objevil pod zadní stěnou malý temný výklenek zakrytý židlí. Po špičkách k němu přistoupil, potichu odsunul židli a schoval se tam. Uvnitř bylo tak těsno, že se nemohl pořádně ani pohnout, a tak židli vrátil nohou na původní místo před otvor. Výklenek však před ním pokračoval dál; když se vsoukal hlouběji do tmy, zjistil, že to je krátká chodba vedoucí k ohradě s kozami. Tudy se však nemohl dostat ven, protože tenhle průlez na konci narychlo zazdili. Mezi kameny zela jen malá díra, kterou chlapec pozoroval Eiliku, jak ho hledá. Kromě ní viděl pacholky od koní, jak kydají stáje, kuchařky sbírající vejce a řezníka, který ve svém krámě porcoval kus hovězího zavěšeného na háku. Rozhlížel se i po dívce, jíž věnoval paštiku, ale mezi lidmi, kteří plnili každodenní povinnosti, ji neobjevil. Neviděl ani na hlavní bránu, ačkoli se pokoušel co nejvíc předklonit. Otvor mezi kameny byl prostě příliš úzký.

A tak znovu sledoval pohledem Eiliku, která marně nahlížela do jeho obvyklých úkrytů, aby ho našla. Chlapec se tiše zasmál a byl na sebe hrdý, že dokázal takové místo najít. Jaké štěstí, že strážní byli tak unavení, že za jasného dne hluboce spali.

Posadil se na podlahu; na tomhle konci byla chodba dost široká. Znovu se zaposlouchal do ticha, které přinesl sníh, a hluboce je do sebe nasál. Bylo opravdu dokonalé.

Ten dojem však vydržel jenom chvilku.

Nejprve to byl pouze neurčitý pocit, ale připadalo mu, jako by se země chvěla. Stáhl si jednu rukavici z vydří kožešiny a položil dlaň na zem. Ano, byly to otřesy, rovnoměrné a tlumené. Pořád ještě nechápal, co je vyvolává. Chvění však stále sílilo a přibližovalo se.

Když mu připadalo ještě mocnější, okamžik předtím, než konečně poznal, odkud to přichází, se podíval otvorem ven. Viděl, jak kovář vyděšeně vytřeštil oči. Dvě služebné odhodily na zem džbány s pivem, které nesly na hlavách. Spatřil tlustou kuchařku, která si vykasala sukně a překotně se rozběhla k hlavní hradní budově; pradleny, které nechaly prostěradla a šaty ležet ve sněhu a polekaně si zakryly rukama ústa; čeledíny od koní, kteří uprostřed pohybu znehybněli s lopatami naloženými hnojem.

A potom – když se ukázalo, že zdrojem zemětřesení byl děsivý cval dvaceti bojových koní, hrobové sněžné ticho narušil válečný ryk a ustrašené výkřiky – dědičný princ knížectví Raühnval viděl, jak na hradní nádvoří pronikla horda lupičů s hrozivě tasenými meči.

Jako první zemřel kovářský pomocník, jemuž nebylo ani čtrnáct let. Útočníkova čepel ho probodla a zanechala mu mezi žebry strašlivou ránu. Síla úderu a rychlost koně způsobily, že mladíkovo mrtvé tělo bylo vymrštěno do vzduchu a nakonec dopadlo na zem podivně zkroucené jako neživá loutka.

Pro Marcuse od této chvíle až do konce jeho dnů už nebyl sníh bílý. Všechno proběhlo bleskurychle. Muži všude udeřili nelítostně. Tělnatá kuchařka se po zásahu mečem do zad zhroutila k zemi, než stačila doběhnout do hradu. Následovaly ji dvě služebné – jednu probodl meč, druhá vypustila duši pod koňskými podkovami. Krví pradlen nasákla prostěradla, která nebohé ženy právě vypraly a jež se jim teď ovinula kolem těla jako pohřební rubáše. Pacholci od koní se zhroutili do hromady hnoje. A pak Marcus bez dechu sledoval, jak meč prudce udeřil kováře a oddělil mu pravou paži od ramene. Viděl, jak na zem dopadla paže, jejíž ruka pořád ještě svírala mohutné kladivo. Chlap, který takhle zaútočil, se hnusně zachechtal a sekerou rozsekl nebožákovi hlavu.

„Eiliko…,“ zašeptal chlapec a ustrašeně se přitiskl ke kamenným výstupkům v úkrytu.

Jako by ho chůva slyšela, začala splašeně pobíhat po nádvoří jako zvířata, která prorazila ohrady výběhů, a hlasitě volala: „Marcusi! Zůstaň, kde jsi! Marcusi! Ma…“

Chlapec náhle viděl, jak se Eilika pomalu vznesla nad zem, zatímco jí z hrudi vyčnívala špička meče. Chůva udiveně vytřeštila oči, otevřela ústa a bezhlasně je zavřela. Už nikdy nevysloví jméno svého malého prince.

Útočník se z koňského sedla zapřel nohou o ženino rameno a vytáhl z bezvládného těla širokou čepel meče.

Eilika chvilku vzpřímeně stála, ale potom se zhroutila obličejem do sněhu a znehybněla.

Chlapec od ní nedokázal odvrátit pohled. Vtom se však venku v ohradě kozy, které ustrašeně mečely, stěsnaly u zdi a zaclonily mu výhled.

Když se zvířata zase rozběhla, viděl Marcus ležet na zemi mnoho dalších mrtvol – muže, ženy i děti. Zpovědníka, jemuž se kutna vyhrnula nepatřičně vysoko. Učitele hudby, který tu ležel s otevřenými ústy, jako by pořád zpíval.

A uprostřed hradního nádvoří spatřil vzpřímenou postavu otce, jenž třímal v ruce meč. Přesekl jím lapkovu koni nohy a pak útočníkovi v sedle mohutným úderem prořízl hrdlo, ještě než se jeho tělo dotklo země. I kapitán stráží bojoval udatně. Zbývali už ale jen oni dva. Zanedlouho bylo pět lupičů mrtvých, ale mezi živými nebyl ani kapitán.

„Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové. To je náš osud a prokletí,“ řekl mu otec. A teď malý Marcus pochopil, co ta slova a poznámka o vlcích skutečně znamenaly. Viděl, jaký je jeho otec vynikající válečník. Určitě je zachrání.

Vzápětí zasáhl knížete ze Saxie do hrudi mohutný úder. Marcus I. zavrávoral, zavrčel a vycenil zuby jako vlk. Potom se však napřímil a pokračoval v boji; vrhl se na skupinu mužů, které předtím srazil z koní. Chlapec sledoval, jak otec zmizel za přesilou nepřátel, a viděl jen to, jak vzduchem víří meče. Když se bojující muži konečně rozestoupili a kruh se rozevřel, leželi na zemi tři mrtví lupiči. Knížete ze Saxie opustily síly, klečel na jednom koleni a opíral se o meč jako stařec o hůl. Jeden z lupičů – pravděpodobně jejich vůdce, dovtípil se malý Marcus – k němu pomalými kroky přistoupil. Kníže na násilníka nebojácně pohlédl a plivl na něho.

Lupič se posměšně zašklebil a pokynul jednomu ze svých mužů. Ten přivlekl ženu s rozpuštěnými vlasy a obličejem, ve kterém se zračil nevýslovný žal. Křečovitě svírala novorozence, jenž jí ležel v náručí jako hadrová panenka. Rudá panenka.

„Matko…,“ zašeptal chlapec.

Vůdce padouchů uchopil kněžnu za paži a natočil ji tváří ke knížeti. Brutálně jí roztrhl šat, odhalil ňadra a začal je hníst. Kníže se pokusil vstát, ale z nesčetných ran, jimiž měl poseté tělo, prýštila krev; jizvami zbrázděný obličej měl mrtvolně sinalý. Lotři, kteří ho obklopili, se smáli. Vtom kníže hmátl po dýce za opaskem a bleskově ji hodil své ženě. Kněžna ji zachytila a beze slova pohlédla na manžela. Jako by za oba mluvily jen jejich oči. Zdálo se, že hluk utichl a všechno kolem nich zmizelo. Nato si žena bez váhání vbodla dýku do srdce a pomalu klesla k zemi; mrtvé dítě stále svírala v náručí. Pronikavě se dívala na manžela, zatímco jí z těla vyprchával život.

Chlapec si všiml, že otci při pohledu na umírající ženu stékají po tváři slzy. Zároveň se stal očitým svědkem toho, jak vůdce lupičů zuřivě zvedl meč a usekl Marcusovi I. hlavu.

Malý Marcus lezl chodbou zpátky. Byl k smrti vyděšený a ovládala ho jediná myšlenka: vzít nohy na ramena. Když se však dostal na konec průlezu, zaslechl ze strážnice hlasy – a viděl, jak lapkové probodávají spící muže meči.

„Mnich bylinkář měl pravdu, tenhle uspávací prostředek je skutečně silný,“ poznamenal jeden z nich směrem k vůdci, onomu muži, který právě usmrtil knížete ze Saxie a nyní vstoupil do místnosti.

Muž se posadil na židli před výklenkem.

Marcuse udeřil do nosu jeho zápach. Neznámý páchl potem, špinavým prádlem a ještě něčím dalším. Tenhle odporně nasládlý puch znal zatím jen z řezníkova obchodu na hradě.

Na prahu se objevil jeden z chlapů; vlekl za sebou plačící a křičící dívku. Marcus ji znal, byla to pradlena. Byla mladá, pohledná a měla zrudlé ruce.

Vůdce vstal a vyhrnul si tuniku nad boky. Dva muži strhli z pradleny šaty, takže byla úplně nahá. Potom ji hodili na slaměnou postel, hned vedle dvou mrtvých strážných. Dívka usedavě plakala a prosila o smilování. Násilník však na ni nalehl, roztáhl jí nohy a brutálně ji znásilnil.

Chlapec přihlížel jako ochromený.

Pradleně stékaly po tvářích slzy a nepřetržitě křičela.

Když s ní padouch skončil, vstal a vyzval jednoho ze svých mužů, který všechno lačně sledoval: „Je tvoje, jestli chceš.“

„Ne, já jsem si už posloužil venku,“ ušklíbl se chlap.

„Takže už nebudeš dlouho naříkat, děvče,“ poznamenal vůdce k mladé pradleně.

Uslzená dívka vydechla: „Děkuju, pane, moc děkuju!“

„Tys to asi nepochopila,“ prohodil s úsměvem velitel nájezdníků. Nato zvedl meč a probodl ji.

Marcus měl pocit, že snad zkameněl. Vzápětí, že co nevidět začne křičet, a proto se kousl do jazyka tak silně, že cítil, jak mu zuby pronikly hluboko do masa.

„Všichni jsou mrtví, Agomare,“ oznámil jeden z lupičů, který právě vstoupil do strážnice.

„Našli jste malého prince?“ zeptal se Agomar.

„Ne…“

Agomar mu uštědřil facku. „Takže všichni to ještě nemají za sebou, ty pitomče!! Vztekle kopl do truhly tak silně, že jí vylomil jednu bočnici.

„Najděte ho a zabijte! Pán z Ojsternigu přikázal, že nesmíme nikoho nechat naživu. Hlavně nikoho z knížecího rodu Saxie, vy idioti!“

Chlapci se zvedl žaludek. Rychle se odplazil nazpět a snažil se počínat si co nejtišeji. Poté vyzvracel jablečný koláč se zázvorem; nehybně strnul na kolenou v naději, že si ho nikdo nevšiml. Pak pomalu lezl dál k zazděnému vstupu do ohrady a vykoukl škvírou ven.

Sníh na nádvoří se rudě leskl jako drahocenný koberec, na kterém jako by si ustlaly desítky mužů, žen a dětí. Některým chyběly hlavy, jiným paže. Všechny mladé ženy byly nahé.

„Najděte to princátko!“ zakřičel nějaký muž.

Lupiči se rozdělili a zmizeli v hlavní budově, vepřínech, koňských stájích, drůbežích ohradách a kapli.

Vypadalo to, že hledání nebere konce.

Po delší době se muži sešli uprostřed nádvoří a shromáždili se kolem vůdce. „Nemůžeme ho najít,“ prohlásil jeden z nich – a očividně mluvil za všechny.

Agomar, chlap s huňatým obočím, zrzavými vlasy a vousy a černýma úzkýma očima zvedl pravou ruku. Marcus viděl, že má jen čtyři prsty, scházel mu malík. „Vyžeňte dobytek ze stájí a všechno to tady spalte!“ zvolal. „Princátko se tak zkrátka usmaží. Jestliže jste ho nenašli vy, najdou si ho pekelné plameny! Dělejte, pospěšte si!“

Agomar hodil pochodeň do prostředního okna v prvním patře. Vzápětí vzduchem proletěly desítky dalších – do hradního sálu, vepřínů, koníren a na střechy domů pro služebnictvo. Oheň se všude okamžitě rozhořel vysokými plameny.

„Padáme odsud!“ rozkázal Agomar. „A zataraste za sebou bránu.“ Vyhoupl se na koně, přiměl ho vztyčit se na zadních nohách a zakřičel:

„Měj se dobře, princátko!“ Posměšně zachechtal a vycválal z hradu.

Chlapec slyšel, jak se obě křídla brány zavřela. Otočil se a lezl zpátky ke strážnici, aby našel únikovou cestu. Jakmile se však dostal k místnosti, vyrazil proti němu nesnesitelný žár a do očí mu vnikl štiplavý kouř, ve kterém začal slzet. Slaměné lůžko strážných a dřevěná střecha zachvátily oslnivé plameny.

Marcus se rozkašlal. Už se mu skoro nedostávalo vzduchu. Na všech čtyřech se plazil nazpět, dokud se neocitl na druhém konci chodby. Otvorem ve zdi viděl, že všude zuří oheň, který pohlcuje celý hrad. Uvědomil si, že sedí v pasti.

Znovu se otočil. Za každou cenu se musí pokusit utéct přes strážnici. Jakmile se však dostal na opačnou stranu průlezu, ozval se ohlušující praskot, rozlomily se velké střešní trámy a v záplavě jisker dopadly na podlahu.

Chlapec lapal po dechu a točila se mu hlava. Nepřetržitě kašlal a oči měl oslepené slzami. Dým pronikající do chodby ho nutil neustále ustupovat, až se nakonec opřel zády o stěnu ohrady. A ačkoli mu nedávno bylo teprve devět let a smrt poznal na vlastní oči až dnes ráno, věděl, že nyní zemře.

„Tak tady jsi, už tě mám!“ zvolal čísi hlas.

Marcus se polekaně otočil. Škvírou ve zdi nakukovalo něčí modré oko. Pokusil se křičet, ale selhal mu hlas. Ochromený strachem ještě viděl, jak se kámen ve zdi posouvá dovnitř, a pak ztratil vědomí.

3

Chlapec otevřel oči a prudce a zcela nečekaně otevřel ústa, jako by se mu už dlouho nedostávalo vzduchu.

Díval se do tváře ženy, která se nad ním sklonila a upřeně si ho prohlížela.

„Dýchá,“ prohlásila.

Nevěděl, kde se nachází. Uvědomoval si jen to, že leží na něčem tvrdém a že se mu těžko dýchá. V krku ho pálilo. Potlačil kašel tím, že pevně sevřel rty. Na nic si nevzpomínal, nic nevěděl – a nechtěl se ani rozpomenout, ani cokoli poznat. Znovu zavřel oči.

Něco v nitru ho bolelo a cítil, že se to chce za každou cestu dostat ven. Proto ještě pevněji sevřel rty a zavřel oči.

Co nejdéle zůstal nehybně ležet ve tmě. Náhle se temnota kolem něho začala točit, změnila se v kalný vír, který byl stále světlejší, až nabyl onoho barevného odstínu, při kterém ho bodlo u srdce.

Znovu prudce otevřel oči, aby unikl záplavě rudé barvy, která se mu zhmotnila před vnitřním zrakem.

Žena se nad ním pořád ještě skláněla. Měla tvrdý obličej posetý hlubokými vráskami. Připadala mu neurčitě povědomá, ale nerozpomínal se na ni ani na cokoli jiného.

„Zemře?“ zeptal se hlas nalevo od něho.

Otočil hlavu tam, odkud zvuk přicházel – a jeho pohled opětovala malá dívka s ušmudlaným obličejem, očima modrýma a průzračnýma jako horská jezírka a světlými, nakrátko zastřiženými vlasy. Ustrašeně se odvrátil. Nechtěl ji znovu poznat, ale na tom nemohl nic změnit. Pevně stiskl rty i víčka, zavrtěl hlavou a ze všech sil se tomu bránil.

„Zemře, mami?“ opakovalo děvče.

„Buď zticha, Eloiso!“ napomenula ji žena.

Jakmile chlapec uslyšel to jméno, oživila se v něm vzpomínka – mocná a strhující jako horská bystřina a zničující jako zátopa. Najednou před sebou znovu viděl všechno: bojujícího otce, matku, která si vrazila dýku do srdce, aniž přitom pustila z náručí mrtvou dcerušku. Lupiče, který se nohou zapřel Eilice o záda, aby z ní vytáhl meč. Nepatřičně vykasanou kutnu zpovědníka, dokořán otevřená ústa učitele hudby, mladého kovářského pomocníka, který jako první proletěl vzduchem, useklou kovářovu paži, která dopadla na zem ještě s kladivem v ruce. Vybavily se mu zoufalé výkřiky lidí, hluk, dým, hroutící se střecha strážnice. A pak spatřil krev. Krveprolití. Cítil, že co nevidět začne křičet. Než ho ty obrazy dokázaly strhnout s sebou do propasti, otevřel rychle oči.

Žena na něho stále hleděla, ale nedotýkala se ho. Teď už poznal i ji. Byla to porodní bába Agnete.

„Jsi v mém domě,“ podotkla žena.

Nehybně ležel, nerozhlédl se a nevydal ze sebe ani hlásku.

„Vzpomínáš si, co se stalo?“ zeptala se.

Chlapec na ni civěl prázdnýma očima a stále nehnul ani jediným svalem.

„On se zbláznil, mami?“ vyděsila se Eloisa.

„Řekla jsem ti, že máš být zticha!“ obořila se na ni matka a znovu se otočila k chlapci. „Slyšíš mě?“ zeptala se úsečně.

Chlapec téměř neznatelně přikývl.

„Rozumíš, nač se ptám?“ Znovu přikývl.

„Pověz mi: Víš, co se stalo?“

Pevně stiskl víčka, aby zadržel slzy, a kousl se do rtů. Když oči znovu otevřel, stála Agnete pořád před ním a upřeně na něho zírala.

„Můžeš mluvit?“ otázala se ho. Chlapec mlčel.

Agnete ho uchopila za paži. „Musíš vstát, nemůžeš se tu věčně povalovat,“ upozornila a vzápětí ho nadzvedla, takže se musel chtě nechtě posadit.

Poznal, že sedí na stole vedle kruhového krbu, uprostřed temné chýše páchnoucí tělesnými výpary a cibulemi. V koutě chatrče stála postel se slamníkem s kravskou kůží jako přikrývkou.

„Pij,“ vybídla ho Agnete a podala mu naběračku vody. Chlapec zavrtěl hlavou.

„Pij!“ opakovala neústupně.

Napil se – a okamžitě se neubránil prudkému kašli.

„Musíš si očistit plíce od kouře. Napij se ještě.“ Poslechl ji.

Žena ho bez velkých okolků odsunula ze stolu. Cítil, že porodní bába má drsné a silné ruce. Když promluvila, nezněl její hlas tak jemně jako Eiličin. „Svlékni se,“ vyzvala ho.

Eloisa se zachichotala. Chlapec se ani nepohnul.

„Pochopil jsi, co se stalo na hradě?“ otázala se hrubě Agnete. Pouhé přikývnutí.

„No tak co se stalo?“ naléhala vytrvale. Pevně sevřel rty.

„Že by oněměl, matko?“ vyptávala se Eloisa.

„Ach, kdyby tě tak Bůh potrestal němotou!“ vzdychla její matka.

„Kolikrát ti mám opakovat, že máš být zticha?“ Znovu se otočila k chlapci:

„Všichni jsou mrtví. I sluhové. Víš, co to znamená? Že brzy přijde nový kníže. A do plánů těch darebáků určitě nezapadá, že jsi naživu. Zatím tohle všechno chápeš?“

Chlapec cítil, jak se mu z očí neovladatelně derou slzy.

„Ale tys přežil, protože tě moje dcera zachránila,“ pokračovala Agnete. „Úplně sama tě vyvlekla z hradu a schovala za keřem; teprve pak přivedla mě. A já jsem tě sem přinesla v pytli. Udělala jsem to kvůli ní – a taky proto, že jsem tě jako mnohé další děti přivedla na svět a nechci mít na svědomí tvou smrt jenom proto, že bych tě úmyslně neviděla.“ Agnete se nad něho znovu naklonila. „Máš jedinou možnost jak zůstat naživu. Nesmíš už být tím, kým jsi.“

Nechápal, co má porodní bába na mysli. Naháněla mu strach. Mluvila s ním tak, jak si to nikdo předtím nedovolil.

„Svlékni se – a dělej, než mi dojde trpělivost,“ vybídla ho znovu. Stál jako solný sloup.

Agnete netrpělivě uchopila kabát z jelení kůže a téměř mu ho strhla z těla. Stejně pokračovala se zbytkem jeho ošacení, dokud před ní nestál úplně nahý.

Eloisa se pořád hihňala.

„Takové krásné věci,“ zabručela Agnete a přistoupila s nimi ke krbu.

„Můžeme je prodat na trhu,“ navrhla Eloisa.

„Neprodáme vůbec nic, ty hlupačko,“ odmítla drsně její matka a začala drahocenné šaty házet do plamenů. „Jak by se taková věčně vyhladovělá žebračka jako ty mohla dostat ke kožešinovým a koženým svrškům, abys je prodala? Komu takové věci patří, ne-li princi? Malému princi… kterého všichni považujou za mrtvého.“ Zatímco celou místnost naplnil štiplavý zápach pálené kožešiny, Agnete přistoupila k dřevěné truhle a vyndala z ní několik kusů šatstva. „Zapomeneš, jak je samet měkký a jak příjemně hřeje vlna, chlapče. Budeš muset bojovat s chladem jako všichni ostatní – tenkým kabátkem s několika králičími kožkami. Naučíš se močit si na ruce a nohy, aby ses vyhnul omrzlinám, a jestli neonemocníš a nezemřeš, budeš jednou tak silný a houževnatý jako my.“ Podala mu šaty. „Oblékni se. Patřily mému synovi.“ Tady se jí hlas lehce zachvěl, ale vzápětí zase zdrsněl, jako by se nic nestalo: „On to nedokázal. Neosvojil si sílu ani houževnatost.“

Chlapec zůstal s ošacením v rukou nehybně stát.

„Oblékni se!“ skoro zakřičela Agnete.

Poprvé v životě se oblékl sám. Když ucítil tyhle neobvyklé věci na těle, vytušil, že mu bude velmi chladno.

„Nikdo ti už nebude říkat malý pane nebo princi, natož tvým jménem, které nechci ani vyslovit,“ prohlásila žena a uchopila velké nůžky, kterými jinak stříhala kozy.

Postrčila chlapce k rozviklané stoličce a přinutila ho, aby se posadil. Uchopila jeho dlouhé světlé kadeře a ustřihla je tak nakrátko, že mu na hlavě zbylo jen jemné chmýří.

„To je krása,“ prohodila Eloisa a obdivně si prohlížela zlaté lokny, které se zvlnily na podlaze.

„Spal je!“ přikázala jí matka.

Dívka je sesbírala a hodila do krbu – až na jeden dlouhý pramen, který si tajně uschovala v kapse svých šatů.

Agnete ponořila ruce do tmavé, odporně páchnoucí kaluže v koutě místnosti, kde kapalo ze střechy. „Ode dneška budeš smradlavý a páchnoucí jako my,“ upozornila a třela mu špinavýma rukama obličej a hruď. Štípla ho do paže. „Jsi vykrmený jako vánoční husa. Zanedlouho si ale spočteš vlastní žebra jako každý z nás.“

Chlapec už nedokázal zadržet slzy.

„Nauč se snášet bolest!“ napomenula ho Agnete tvrdě a se zadostiučiněním. „Dobře se dívej,“ vyzvala ho, otočila se k dceři a silně ji udeřila do obličeje.

Eloisa přijala facku bez jediného hlesnutí, ačkoli po ní začala krvácet z nosu. Neplakala ani nezanaříkala.

Agnete se podívala na chlapce. „Viděls to? A přitom je to holka. Takže si ty slzy rychle utři!“ přikázala mu.

Hřbetem ruky si přejel přes oči. Představa, že dostane pohlavek, ho děsila, protože ho ještě nikdo nikdy neudeřil.

Agnete však jenom spokojeně přikývla. Dřevěnou truhlici, ze které vyndala šaty mrtvého syna, odsunula stranou. Pod ní se v podlaze objevila padací dvířka. Žena nadzvedla poklop a ukázala chlapci dovnitř.

„Budeš se tam dole schovávat tak dlouho, dokud se na tebe nezapomene a ty se nezměníš. Potom si vymyslím nějaké vysvětlení, jak ses zničehonic objevil v našem životě.“

Hoch hleděl na padací dvířka a temný otvor s mrazením v zádech. Agnete ho uchopila za paži a postrčila ke skrýši.

Nohama se zapřel o podlahu a s pláčem se ze všech sil bránil.

Agnete pustila jeho ruku, místo toho ho uchopila za ucho a táhla ke dveřím chatrče. „Nikdo tě tu nedrží, kluku nevděčná!“ zahartusila nesmlouvavě a otevřela dveře. „Nevím, jestli se někde dokážeš před těmi padouchy schovat, co budeš jíst nebo kde složíš hlavu na noc. Ale máš svobodně na výběr a můžeš odejít. Pokud zjistí, že jsme tě zachránili, podříznou nás jako podsvinčata. Nechci, abys nás vystavoval nebezpečí. Rozhodni se. Buď půjdeš… nebo zůstaneš tady. Ovšem za mých podmínek.“

Chlapec vyhlédl ven.

Měl pocit, jako by dobrotivý Bůh tu část světa, kterou spatřil za dveřmi, navždy opustil.

Hlavní ulice ve vesnici vypadala jako řeka zmrzlého bahna, ve kterém ztuhly stopy dobytka a lidí a vytvořily bizarní tvary. A v této sinalé ledové krajině, ze které jako by se vytratily všechny barvy, hleděl na jakéhosi starce vlekoucího se ke kravské kosti; z posledních zbytků sil, které mu utrpení ještě ponechalo, ji pevně uchopil. Objevil se vrčící a slintající pes, který se s ním začal o cenný nález přetahovat. A starý muž se rozplakal jako dítě, když viděl, že se zuřivé síle psa nemá čím ubránit.

V dálce se na severu Raühnvalu tyčil kopec, který přečníval všechno v údolí; teď ho zahalil hustý dým z požáru, který pořád ještě zuřil na hradě. Poryv větru přinesl zápach spáleného masa, který chlapce zaštípal v nose. Srdce se mu rozbušilo až v krku, když si uvědomil, že stařec a pes dnes v noci budou hledat v popelu na hradě něco k snědku.

Sklonil hlavu a pozvolna odstoupil ode dveří vedoucích do pekla za nimi. Slyšel, jak se za ním zavřely. Když stanul u otvoru v podlaze, vzhlédl k Agnete.

„Musíš přijmout jiné jméno,“ připomněla mu žena. „Jak by ses chtěl jmenovat?“

Chlapec pokrčil rameny.

„Jak by ses chtěl jmenovat?“ zeptala se znovu Agnete. Stál jak solný sloup a bezradně mlčel.

„Mikael!“ zvolala Eloisa.

Agnete se na něho podívala. „Líbí se ti Mikael?“ Znovu jenom pokrčil rameny.

„Takže se budeš jmenovat Mikael,“ prohlásila. „Jestli se ti to jméno líbí, není to tvoje zásluha, protože ti ho dala moje dcera. Pokud se ti nezamlouvá, musíš si to vyříkat sám se sebou, že ses nedokázal rozhodnout. V životě se volbě nevyhneš, pamatuj si to.“ Zapálila lojovou svíci, která jen slabě svítila, a vtiskla mu ji do ruky. „Šetři s ní. A dávej pozor, poslední schod se prolomil. Tam dole najdeš přikrývku a ohřívadlo. Tak už lez.“

Chlapec ustrašeně nahlédl do tmavého otvoru, kam měl sestoupit. Pak pomalu sešplhal po vratkém žebříku dolů.

Agnete za ním zavřela poklop.

„Dobrá ženo…,“ zaslechla zdola.

„Tak přece jen není němý,“ zachichotala se Eloisa. Agnete znovu otevřela skrýš.

„Dobrá ženo…,“ znovu zvolal chlapec naříkavě.

„Co chceš?“

„Není tu postel…“

„Ne.“

„Ale já… jsem zvyklý spát v posteli…“

Následovala dlouhá odmlka a potom žena odpověděla: „Už nikdy nebudeš mít postel. Teď jsi jeden z nás.“

4

Když chlapec slyšel, jak zapadl poklop a truhlice se vrátila na původní místo, zamrazilo ho. Cítil, že mu srdce svírá ledový chlad. Pomalu se otáčel kolem dokola a držel přitom před sebou svíčku, jejíž chabé světlo se snažilo proniknout tmou.

Ocitl se v těsném prostoru, který nebyl větší než třikrát tři kroky a byl tak nízký, že dospělý by se v něm nemohl vzpřímit. Strop tvořila podlahová prkna chýše, položená na příčných břevnech z oloupaných jedlových kmenů. Jako podlaha tu sloužila udusaná zemina. V koutě stál úzký, z prken sroubený podstavec pokrytý slámou; nenabízel o moc víc místa než psí bouda. Ložná plocha byla jen na šířku dlaně nad zemí, aby se člověk vyhnul styku s vlhkým podložím. Přes slámu byla přehozená přikrývka, tenké prostěradlo ze seprané látky. A vedle kavalce stálo ohřívadlo, ve kterém doutnalo pár žhavých uhlíků.

Hoch cítil, jak mu po tváři stékají slzy, když mu do nosu vnikl zápach plísně a myšího trusu. Agnete ho nabádala, aby zhasl svíčku. Ale kdyby to udělal, napadlo ho a přitom mu po zádech přejel mráz, nedokázal by ji už nikdy zapálit. Tahle žena je tvrdá, úplně jiná než Eilika, která každou noc spala u jeho postele, vždy připravená odklidit mu z cesty veškeré potíže nebo ho utěšit po ošklivém snu. Znovu se zadíval do plamene svíčky, jako by si chtěl její svit vpálit do svých zorniček, a velmi opatrně ho sfoukl. Pokusil se natáhnout, ale vzápětí se zase posadil a přitáhl si kolena k hrudi. Únavou občas zaklimbal, ale neustále se probouzel, protože ho ve snech pronásledovaly strašlivé výjevy.

Následující ráno byl úplně vyčerpaný. S úlevou si povšiml, že v chýši nad ním panuje čilý ruch. Naslouchal, jak na dřevěné podlaze cvakají dřeváky, slyšel, jak truhlice zavrzala a odsunula se z poklopu; zhluboka se nadechl, když do jeho úkrytu dopadlo trochu světla.

„Pojď sem, chlapče,“ vyzvala ho Agnete.

Pracně se vyškrábal na nohy a přistoupil k dolní části žebříku. Nervovým vyčerpáním i nočním chladem ho bolel každý sval v těle.

Nahoře u průzoru se objevil její přísný obličej. „Nesmíš ven,“ upozornila ho Agnete a podala mu misku, ze které se kouřilo, a skrojek chleba.

„Najez se.“

Hoch si teprve nyní uvědomil, že se naposledy pořádně nasytil večer před útokem na hrad, protože snídani už stačil vyzvracet. Připadal si skoro provinile. Natáhl ruku po misce, která byla velmi horká. Rychle ji odložil na podlahu a vzal si krajíček tvrdého chleba.

„Nalámej si ho do polévky, pak ti změkne,“ poradila mu žena. Vzhlédl k ní v očekávání, že dostane ještě něco k jídlu.

„Vyhrabeš díru v podlaze a zakryješ ji zeminou,“ přikázala a hodila mu zašpičatělý kolík. Užuž se chystala zavřít padací dveře, ale pak si to na chvilku rozmyslela. „Vypij ten vývar, dokud je horký,“ poradila mu a zavřela otvor. „Eloiso, vrať truhlu zpátky a půjdeme,“ pobídla dceru a otevřela dveře od chýše.

„Klidně běžte napřed, matko,“ odpověděla Eloisa. „Hned za vámi přijdu.“

Za chvilku se průzor znovu pootevřel.

„Tumáš, vezmi si,“ zašeptala Eloisa.

Chlapec viděl dívčinu ruku, která mu něco podávala; když si to ale chtěl vzít, zaváhal.

„Čeho se bojíš, ty bambulo? To je cibule,“ vysvětlila Eloisa a zasmála se. „Sněz ji s chlebem, dohromady to dobře chutná.“

Uchopil cibuli.

„Co tam ještě děláš?“ zeptala se zvenčí Agnete. Padací dvířka se spěšně zavřela.

„Nic, matko, jen jsem se s ním rozloučila,“ odpověděla Eloisa.

„Kde máš cibuli?“ zajímala se matka.

„Už jsem ji snědla.“

„Lhářko.“

„Opravdu jsem ji snědla, matko!“

„Hned u tebe budu a přičichnu ti k puse. Jestli ji neucítím, máš se na co těšit!“ pohrozila Agnete. „Takže? Kde je ta cibule?“

Následovalo nekonečně dlouhé ticho, než Eloisa přiznala: „Dala jsem mu ji.“

Uslyšel plesknutí a vzápětí zasténání.

„Au, to bolí, když mě takhle taháš za ucho…“

Eloisin hlas už teď nezněl tak blízko. Matka ji určitě zavedla až ke dveřím od chýše, napadlo Mikaela.

„Nechci, abys mu dávala jídlo.“ Žena se pokusila i přes nával vzteku mluvit potichu.

„Ale matko…“

„Prostě mě poslechneš a hotovo!“ přerušila ji matka energicky.

„Bojím se, že zemře…“ Chlapec ucítil v krku knedlík.

„Možná zemře, ale třeba taky ne,“ odvětila Agnete slyšitelně jemnějším hlasem. „Uvidíme. Ale musí to zvládnout sám, nebo zůstane po celý život slaboch.“

„Ale já…“

„Pomůžeš mu víc tím, když mu ukážeš, že myslíš sama na sebe. Cibule vydrží jen tak dlouho, dokud ji žvýkáš; dobrý příklad mu vydrží navždy. A musí se naučit zvládat život stejně jako my.“

Potom už chlapec neslyšel nic jen zvuk dřeva škrábajícího o jiné dřevo. Skoro před sebou viděl Eloisu, jak jedním ze dřeváků rozpačitě šoupá po podlaze. Za chvilku ji znovu uslyšel: „Odpusťte mi, matko.“

„Přitáhni truhlu nad průlez a půjdeme,“ opáčila Agnete. „Musíme navštívit starého Rafaela. Dnes v noci mě něco napadlo.“

Slyšel, jak se Eloisa blíží a namáhavě sténá, když postrkovala truhlu na původní místo; poté znovu zamířila k východu z chýše. Najednou se však kroky zastavily a znovu zamířily jeho směrem.

„Ne abys mi onemocněl a zemřel, bambulo,“ zašeptala kvapně Eloisa skrz prkennou podlahu, vykročila a zabouchla za sebou dveře.

Chlapec dál naslouchal. Když se smířil s tím, že už tam nikdo není, dřepl si s miskou vývaru, krajícem chleba a syrovou cibulí na podstavec a ochutnal polévku. Byla úplně bez chuti. To nebyl masový vývar, na který byl zvyklý. Když v misce zamíchal, našel jen trochu zeleniny. Odhodlaně kousl do krajíce, ale ten byl na jeho zuby příliš tvrdý. Poslechl tedy Agnetinu radu a namočil ho do polévky. Chléb byl z hrubé mouky bez soli. Potom ochutnal cibuli, ale vzápětí mu začaly slzet oči. Jíst cibuli viděl na hradě jen služebnictvo, on sám míval masovou paštiku nebo jablkový koláč. Syrová cibule mu nechutnala, a proto se trochu napil vývaru, aby se zbavil pachuti v ústech. Cibuli odložil vedle sebe na slámu a věnoval se opět chlebu a polévce.

Když dojedl, uslyšel na slaměném kavalci nějaké šustění. Ve slaboučkém světlem, které sem dopadalo mezi podlahovými prkny, zahlédl stín myši, kterou asi přilákala vůně cibule. Polekaně sebou škubl a myš také rychle zmizela. Pak se ale oba znovu velmi pomalu začali k cibuli přibližovat. Hoch uchopil prázdnou polévkovou misku a opatrně ji zvedl vysoko nad hlavu, aby s ní kdykoli mohl zvířátko zasáhnout. Myš se na něho podívala očima jako knoflíky a skrčila nosík, zatímco několikrát zavětřila ve vzduchu. Mikaela napadlo, že pokud ji usmrtí, bude se muset dívat na ještě víc krve. Odhodil tedy misku na slámu a hmátl po cibuli. Myš bojácně zapištěla a rychle se vytratila.

Zakousl se do cibule a zhnuseně se ušklíbl. Přitom pozoroval, jak se myš opět přibližuje. Odloupl kousek a podržel jí ho před čumáčkem. Myš nabídkou nepohrdla a i s kořistí zmizela. Slyšel, jak zvířátko ve tmě lačně hryže. Potom to sám s cibulí ještě jednou zkusil; teď už mu chutnala o něco líp. Když už ji skoro celou snědl, myš si k němu znovu našla cestu a se zdviženým čumáčkem větřila ve vzduchu. Hoch zbytek cibule rozpůlil. Jednu půlku snědl sám, druhou podržel před myší, která tentokrát před ním zůstala sedět, vzala nabídnutý kousek do předních tlapek a důkladně ho očistila, zatímco kulatýma očkama nepřetržitě chlapce sledovala.

Když oba dojedli, pozorovali jeden druhého.

Za chvíli si hoch všiml, že ho zmáhá únava. Schoulil se na slámě a přetáhl přes sebe deku.

Myš ustrašeně zapištěla a schovala se v temném koutě.

Chlapec ji už neviděl, ale věděl, že tam pořád je. Víčka mu únavou klesala a cítil se strašlivě opuštěný.

„Jmenuju se… Mikael,“ zamumlal ospale.

Vnímal, že se myš opatrně přiblížila, postavila se na zadní tlapky a očichala si čerstvě uhlazenou srst. „Jmenuju se Mikael,“ zopakoval.

Hezké jméno, stačil si ještě pomyslet – a vzápětí usnul.

5

„Utáboříme se tady,“ prohlásil Agomar a zvedl ruku, na které mu chyběl malík. Obličej a šaty měl dosud lepkavé od krve, kterou prolil.

Muži se rozhlédli. Nacházeli se v úzké rokli mezi dvěma příkrými skalními stěnami. Na hrad jich zaútočilo dvacet. Teď jich zbývalo ještě dvanáct, ale tři z nich byli těžce zranění. Dva pravděpodobně nepřežijí nastávající noc; třásli se po celém těle a oči se jim horečnatě leskly. Kníže ze Saxie se ukázal jako vynikající bojovník.

„Rozbijte tu tábor!“ přikázal Agomar. „Já zatím vyzvednu naši odměnu.“

Muži uložili zraněné druhy pod skalní výběžek a rozdělali oheň.

Agomar je zamyšleně pozoroval. Už více než pět let podléhali jeho velení a ve válce i v hubených časech mu věrně stáli po boku. Nasadil koni ostruhy a zamířil k východu z rokliny. Jen co měl úzké skalní stěny za sebou, uslyšel dunění. Rychle se otočil, právě včas, aby viděl, jak se po změklém sněhu řítí dolů obrovský balvan, který se zastavil na konci srázu, a uzavřel tak přístup do strže. A potom ucítil, jak se i na druhé straně rokle zachvěla země. Jeho kůň bojácně zaržál a málem se splašil, ale Agomar ho udržel na uzdě. Hřmot balvanů valících se po horském srázu utichl, ale vzduch vzápětí naplnilo suché mlaskání tětiv luků, kuší a svištění šípů.

Agomar slyšel bolestné výkřiky svých mužů.

Některé z nich poznal po hlase – pronikavý patřil Jakovi, chraptivý Niklasovi a vysoký a ječivý kastrátovi Monaldovi, nejbrutálnějšímu chlapovi z celé družiny. Pak uslyšel zvonivě jasný hlas teprve šestnáctiletého Oleho a zastřený hlas Tebbeho, nejstaršího a nejzkušenějšího ze všech; Tebbe byl Agomarův učitel a naučil ho všechno, co věděl o válčení.

Jeho muži umírali jeden po druhém ze zálohy a neměli sebemenší naději na záchranu, protože je shora napadli vojáci skrývající se za ostrými skalními výběžky.

Agomar dál pevně držel na uzdě koně, který nervózně přešlapoval, protože ho zneklidněl zápach krve ve vzduchu. Moji věrní válečníci, projelo mu hlavou, moji druhové v nesčíslných bitkách a přepadeních jeden po druhém umírají. Pro něho samotného nebylo cesty zpátky. Od smrti jeho lidí ho dělilo mnohem víc než pouhý skalní blok. Naposledy se zadíval na uzavřený vstup do rokle a pak nasadil koni ostruhy. Neubránil se jisté bolesti, ačkoli vlastně nebyl stvořený k tomu, aby něco takového cítil. Když zaslepený hněvem vyjel na opačné straně hory, pevně sevřel uzdu a meč po svém boku – a zamířil přímo k nepřátelské pozici. Sám.

Zuřivě poháněl koně a tryskem se přiblížil k horskému hřebenu. Uviděl tam vojáky ozbrojené luky a kušemi, jak míří na jeho bezbranné muže dole v údolí. Byla to krvavá lázeň. Roklina, ve které rozbili tábor, se změnila v masový hrob. Agomar zařval, aby ze sebe dostal neovladatelný vztek.

Jakýsi muž s ostře řezaným, kostnatým obličejem, zahalený do zlatě vyšívaného přehozu z medvědí kožešiny, se na něho ohlédl. Agomar na okamžik držel koně na uzdě, ale vzápětí mu zabořil do břicha ostruhy a s divokým jekotem ho popohnal. Teď byl na řadě on.

Vedle muže v medvědí kožešině se objevil voják s taseným mečem.

Když měl Agomar neznámého téměř nadosah, zatáhl za uzdu tak silně, až kůň bolestně zařehtal a u huby se mu objevila pěna. Agomar na chvíli znehybněl. Tohle byl teď jeho boj – boj, který sváděl se sebou samotným. A rozhodl se, že ho prohraje. Sesedl z koně.

Muž v kožešinovém přehozu ho nehybně sledoval. Měl ledové, bezvýrazné oči dravce.

Agomar se zastavil pouhý krok od neznámého a rukou pevně svíral rukojeť meče. Pořád bylo slyšet, jak vzduchem sviští šípy; dole v roklině křičeli umírající muži. Už nikdy tak věrné lidi nenajde. Pak si ale řekl, že to byly právě jejich sny, co je od něho odloučilo.

A poklekl před mužem.

Jeho sen totiž předpokládal, že věrné družiníky je třeba v této strži obětovat. Agomar ukázal tomu muži a jeho vojákům místo, kde se utáboří. Došlo k tomu ještě před přepadením hradu. On sám uchystal tuto léčku. Zaprodal život svých mužů. Nyní ho sice podlá zrada vnitřně spalovala, ale touha po odměně, kterou si vymínil, byla silnější.

„Vynikající práce, Agomare,“ pochválil ho muž.

„Děkuju, Vaše Jasnosti,“ odpověděl Agomar se skloněnou hlavou. Svaly na pažích a ramenou měl napnuté k prasknutí. Nevěděl, jestli voják stojící vedle muže nezvedne meč a neukončí jeho život.

„Nech nás o samotě, Leonzi!“ přikázal muž.

Agomar slyšel, jak zasunul meč do pochvy a vzdálil se.

„Vstaň, Agomare,“ vyzval ho muž. Agomar se zvedl.

„Obdivuji bezcitnost člověka, který dokáže pro vlastní prospěch obětovat své lidi,“ prohodil muž s pobaveným úsměvem.

Agomar si na okamžik připadal ponížený. Je zrádce, ale už není cesty zpátky. A i kdyby měl takovou možnost, nepočínal by si jinak. Měl sen a cenu za jeho splnění si určil sám: životy vlastních mužů. Teď je načase požadovat odměnu.

„Stanu se tedy vaším kapitánem, jak jste mi slíbil?“ zeptal se.

„Možná,“ ušklíbl se muž. Agomar křečovitě stiskl čelisti.

Muže to očividně pobavilo ještě víc. „Úplně jsem zapomněl Leonzovi oznámit, že nastoupíš na jeho místo. Řekni mu to ty.“

Agomar se ohlédl na vojáka, který se vzdaloval, aby je nechal o samotě. Už jen on stál mezi ním a jeho snem. Bez váhání vytáhl meč.

„Teď ne,“ zadržel ho muž v medvědí kožešině. „Nechci žádné svědky.“

Agomar zastrčil zbraň zpátky do pochvy.

„Pojď, vychutnáme si tenhle okamžik společně,“ navrhl muž a přistoupil k rozpukané skalní stěně. Odtud byl dobrý výhled do rokliny, kterou Agomar vybral pro své muže jako hrob.

Agomar ho následoval a podíval se dolů. Viděl, jak se krev jeho lidí smísila s tmavou zaschlou krví jejich obětí. A celou dobu cítil na sobě pohled muže, který sledoval jeho reakce. Aby mu dokázal, že je naprosto bezcitný, plivl dolů na své družiníky, jako by na ně sám vystřelil šíp.

„Oficiálně bude vyhlášeno, že tito muži byli rebelové a vyvraždili knížecí rod ze Saxie,“ poznamenal muž a ukázal na Agomarovy lidi.

„Pošlu králi Ruprechtovi Třetímu zprávu, že mou rukou byla zjednána spravedlnost.“ Spokojeně se pousmál. „A že musí jmenovat nového pána pro knížectví Raühnval.“

Když kapitán Leonz oznámil, že všichni vojáci v rokli jsou mrtví, muž svou malou armádu propustil. „Ty zůstaneš s námi, Leonzi,“ dodal.

„Agomar ti musí něco říct.“

Kapitán se podíval na Agomara a v očích se mu zračilo nevýslovné pohrdání. „Co mi máš říct?“ zeptal se ho, když osaměli.

Agomar s sebou vždy nosil nůž zašitý v rukávu pláště. Stačil jediný úsporný pohyb paže, aby čepel vyklouzla ven. Bleskurychle uchopil kostěnou rukojeť zbraně, zabodl ostří Leonzovi do hrdla, přímo pod bradu, a zatlačil ho až nahoru k mozku.

Jedno Leonzovo oko prasklo. Kapitán otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen chraptivé zasténání, zatímco čepel hluboko v hrdle ho právě zbavovala života.

Agomar nůž vytáhl a okamžitě ho s brutální silou zabodl do stejného místa. Kapitánovy oči pohasly.

„Jsi velmi šikovný,“ pronesl uznale muž, který vše blahosklonně sledoval. „Moc toho zrovna nenamluvíš,“ zasmál se a ukázal na zhroucené tělo. „Shoď ho dolů k rebelům. Stejně jako oni poslouží jako skvělá potrava pro krkavce a supy… kapitáne Agomare.“

Agomar skopnul Leonze do rokliny, kam mrtvé tělo dopadlo s tupým zaduněním. Vtom si všiml, že se tam dole něco pohnulo.

Jeden ze zmasakrovaných mužů zvedl hlavu a poznal nahoře na skalním výběžku svého bývalého vůdce. „Proklínám tě, Agomare!“ zvolal z posledních sil. „Ať bídně chcípneš jako pes…“

Muž a Agomar vojáka pozorovali, dokud nevypustil duši; ve smrtelné křeči mu z úst vytryskl proud tmavé krve.

„Doufám, že nevěříš na kletby,“ utrousil s úsměvem muž, zatímco oba nasedali na své koně.

„Dnes jsem se sám zatratil,“ opáčil Agomar. Mlčky cválali po horském úbočí.

„A udělám to znovu,“ dodal po chvíli.

„Dobře. Přesně to jsem chtěl od tebe slyšet,“ poznamenal spokojeně muž. „Teď své dílo dokončíme.“

„A kde?“

Muž neodpověděl.

Jeli mlčky dál, dokud se v dálce neobjevila vesnice, která vypadala, jako by ji někdo natřel červenou a černou barvou.

„Dravocnik,“ prohodil Agomar, který tuto vesnici velmi dobře znal, protože tam před dvaatřiceti lety přišel na svět.

Do obce se dostali po její hlavní ulici. Domy v Dravocniku byly pokryté černými sazemi pocházejícími z těžby a pálení rašeliny a silnou vrstvou mastného prachu z dolu na železnou rudu. Agomarem dodnes občas v noci otřásaly prudké záchvaty kašle, protože se příliš nadýchal hematitového prachu, než vzal nohy na ramena, aby se stal lupičem. Černé a červené, tak tady vypadaly domy – ostatně stejně jako lidé; jen lidské a zvířecí zuby kvůli kontrastu vypadaly, jako by zářily oslnivou bělostí.

Muž nasměroval koně ke klášteru, který se vypínal trochu stranou Dravocniku. Objel masivní stěny a neomylně zamířil k vedlejšímu vchodu, o kterém očividně dobře věděl. Sesedl a zaklepal na branku. Třikrát. Krátká odmlka. Pak dvakrát.

Agomar se držel těsně za ním.

Dveře se otevřely a objevil se tělnatý mnich. Jakmile návštěvníka spatřil, uklonil se skoro až k zemi. „Jaká čest, Vaše Jasnosti!“ zvolal. Ustoupil stranou, aby nechal muže a Agomara vejít, a nakonec je zavedl do místnosti, jejíž stěny byly bezezbytku pokryté policemi z navoskovaného jedlového dřeva.

„Byl jste spokojen s uspávacím prostředkem, který jsem vám dal, Vaše Jasnosti?“ zeptal se mnich.

„Ano,“ odpověděl úsečně muž.

Agomar se zadíval na mnicha. Díky jeho uspávacímu prostředku vyřadili z boje hradní stráž v Raühnvalu. Jeho pohled zabloudil k muži, který zase sledoval Agomara. Agomar vycítil jeho narůstající podráždění, ačkoli nevěděl, čím si ho vysvětlit.

„Teď potřebuju jed. Musí být silný a působit rychle,“ prohlásil muž.

Mnich zaváhal, potom oddaně sklonil hlavu a zamířil k jednomu regálu.

„Kolik ho potřebujete?“ zeptal se.

„Pro jednoho jediného muže.“

Mnich vybral ampuli ze silného tmavého skla. Odzátkoval ji a chtěl z ní odlít do menší zkumavky.

„Ne,“ odmítl muž. „Dej potřebné množství do tohoto džbánu,“ ukázal na cínovou nádobu.

„Ale, Vaše Jasnosti…,“ zareagoval mnich rozpačitě. „To je můj džbán, je v něm ještě jablečné víno, které právě piju.“

„Já vím,“ ujistil ho muž. „Nalij tam ten jed.“ Mnich uchopil džbán.

Agomar viděl, jak se duchovnímu třesou ruce – a rovněž mu neuniklo, jak si to všechno muž v kožešině patřičně užívá.

Mnich nalil trochu jedu do džbánu.

„A teď pij!“ poručil mu muž.

„Ale proč, Vaše Jasnosti…“

Muž na něho beze slova upřel pohled.

V mnichových očích se zračil strach a zalily se slzami, zatímco němě zavrtěl hlavou. Vpředu na kutně se mu rozpíjela tmavá skvrna.

Muž se zasmál, když viděl, že se mnich pomočil. „Pij!“ zopakoval.

„Ne… Vaše Jasnosti…“

„Jestli to působí tak rychle, jak tvrdíš, potrvá to jen okamžik,“ usoudil muž. „Ale pokud to nevypiješ, usekám ti nejdřív jeden prst po druhém a pak tě pověsím s hlavou otočenou dozadu, jak se to dělá s prasaty. Nechám tě tak pomalu vykrvácet, že mě budeš ještě zapřísahat, abych ti ten jed podal. Ale pak se už milosti ode mě nedočkáš. Svou příležitost ho vypít máš jenom teď. Druhou nedostaneš.“

„Vaše Jasnosti…“

„Počítám do pěti,“ pronesl muž klidně. Na rtech se mu objevil ledový úsměv, ale oči se nesmály. „Jedna… dva… tři…“

„Vaše Jasnosti…“

„Čtyři…“

„Panebože… Vaše Jasnosti…“

„Pět!“ Muž přikázal Agomarovi. „Seber mu ten džbán a přivaž ho ke stolu.“

„Ne…,“ zasípal duchovní. Agomar k němu vykročil.

„Ne!“

Následoval další krok.

Mnich se slzami v očích do sebe jediným douškem obrátil jablečné víno. „Vaše Jasnosti…,“ hlesl ještě jednou a upustil džbán. Přitiskl si ruku na žaludek a obličej mu zkřivila strašlivá grimasa. Z rozšklebených rtů mu vystoupila bělavá pěna. Nakonec se v křečích zhroutil na zem, kde se ještě chvilku svíjel, než vypustil duši.

Muž se otočil k Agomarovi. „Teď jsi jediný, kdo o všem ví. Nejspíš se musím na tebe spolehnout,“ poznamenal s úsměvem.

Agomar rozvážně přikývl a potom poklekl. „Přísahám svému pánovi, knížeti z Ojsternigu, věrnost,“ prohlásil.

„Přísahu složíš zítra. Dnes má slovo věrnost z tvých úst podivnou pachuť.“ A s těmi slovy se kníže z Ojsternigu, muž, který rozkázal, aby byl knížecí rod ze Saxie vymazán ze zemského povrchu, hlučně rozesmál.

6

V následujících dnech Mikael pochopil, co jeho stará chůva Eilika myslela tím, když tvrdila, že chudým lidem lezavý chlad „proniká až do kostí“. Jeho tělo nedošlo klidu ve dne ani v noci; byly chvíle, kdy mu tak silně drkotaly zuby, že se to mrtvolným tichem jeho úkrytu rozléhalo až děsivě hlasitě. Prsty na rukou i nohou měl tak zimomřivě ztuhlé, že s nimi občas dokázal pohnout jen s vypětím všech sil. Rozžhavené uhlí v pánvi hřálo večer jen krátce. Neustále napjaté svaly bolely. Oči slzely, uši zmodraly a z nosu mu pořád kapalo. Instinktivně si přitáhl nohy k hrudi, aby si co nejdéle udržel trochu tepla, které mu ještě v těle zbývalo. Schoulený pod tenkou dekou se krčil na slámě a toužebně čekal na svítání.

Když se Agnete a Eloisa probudily, Mikael naslouchal, jak znovu rozdělaly oheň a míchají v hrnci polévku. Potom otevřely průlez, aby mu podaly snídani – misku se zeleninovým vývarem a krajíc tvrdého chleba. Ještě než si dopřál doušek polévky, ponořil do horké tekutiny prsty a užíval si teplo, které se rozlilo chladem ztuhlými údy. Nakrátko se přestal třást, což byl báječný pocit.

Pak se začal věnovat jídlu. Žaludek měl totiž pořád prázdný, a tak se nepřetržitě dožadoval svého. Mikael všechno lačně spolykal, aniž by nad tím ohrnoval nos nebo si myslel, že vývar je příliš vodový a chleba upečený z nahrubo umleté mouky. Až do večera nic jiného nedostane.

Jakmile dojedl, netrpělivě čekal na to, až si Agnete nebo Eloisa od něho vyžádají uhelnou pánev, aby ji naplnily žhavým uhlím. Když jim topidlo podával nahoru, cítil, jak je kov na dotek ledový. Za chvíli se mu pánev vrátila, ale to už byla teplá, což bylo pro jeho zkřehlé prsty dobrodiní.

Posadil se do tureckého sedu, postavil si pánev do klína a přetáhl si přikrývku přes hlavu, čímž si vytvořil cosi jako stan. Teplo ze žhavých uhlíků se mu rozšířilo do stehen, stoupalo k hrudi a rozpálilo mu tváře; posléze si uvědomil, že i teplo může bolet. Pozvolna se ho zmocnila únava; nejdřív mu ztěžkla víčka, potom ochably svaly. Spánek, o který ho připravil noční zimomřivý chlad, ho přepadl naráz, téměř jako mdloba. Už jen zdálky slyšel zaskřípat dveře, když Agnete a Eloisa odcházely.

Na kratičký okamžik, než neodvolatelně upadl do hlubin spánku, si uvědomil, že je sám. Osamělejší než kdykoli předtím. Doufal, že spánek potrvá co nejdéle a bude temně bezedný a bezesný.

Za chvíli se však zase probudil s ústy zkřivenými v němém výkřiku a vytřeštěnýma očima, protože znovu před sebou viděl všechny krvavé výjevy a řádění smrti. Aby se těch vidin zbavil, zavrtěl energicky hlavou, jako to dělají psi, když se snaží setřást vodu z mokré srsti. Přitiskl si pěsti na víčka tak silně, že temnotu ozářily jasné záblesky připomínající hvězdné nebe, aby zabránil tomu, že noc mu znovu naplní nitro obrazy prolité krve a smrti. A když to nestačilo, zadržel vzduch na tak dlouho, že mu div nepraskly plíce; obával se totiž, že by mu nos znovu připomněl zápach kouře a pálícího se lidského masa. Jakmile se opět dokázal klidně nadechnout, tiše se rozplakal a jeho slzy syčivě dopadaly na hasnoucí uhlíky v pánvi.

Pozorně se zaposlouchal do ticha kolem sebe, které narušovaly jen zvony kaple Panny Marie Sněžné ohlašující krátký zimní den. A pocítil strach, který nikdy neskončí, protože čas v jeho těsné kobce o rozměrech třikrát tři stopy plynul pomalu a jednotvárně, ve věčné tmě jak ve dne, tak v noci.

Když se zvony rozezněly na nešpory, dveře do chýše se znovu otevřely a Agnete a Eloisa se vrátily domů. Uvařily polévku z řepy nebo hořkých kořínků, občas s hrstí ječmene nebo žita, jindy s několika škvarky nebo z lýtkové kosti, ale něco takového se na něho samozřejmě nikdy nedostalo.

Dosud v sobě nenašel odvahu, aby si s Agnete nebo její dcerou o tom promluvil.

Jednoho večera zaslechl, jak se Eloisa zeptala: „Proč nemluví, matko?“

„Nech ho na pokoji,“ zněla strohá odpověď.

„Ale proč teda nemluví?“ zopakovala Eloisa tvrdohlavě otázku.

„Protože se z toho nechce zvencnout,“ odpověděla Agnete svým drsným způsobem.

„A co to znamená?“

„To není důležité. A teď už spi.“

Mikael slyšel, jak se porodní bába a její dcera unaveně natáhly na kavalce. Agnete za chvíli začala hlasitě chrápat jako chlap. Mikael se neubránil myšlence, že začíná další noc – a stejně jako ta předchozí bude opět nekonečná, tichá, ledová a hrozivá. A k tomu se ještě přidal strach, že se z toho zvencne, ačkoli neměl sebemenší tušení, co to znamená.

Byl stále uzavřený do sebe. Jen k myši, která si po jejich prvním setkání dodala odvahu a teď už kolem něho poskakovala častěji, si dokázal vytvořit nesmělý vztah.

Jedné noci, když se zase vleže třásl chladem, se zvířátko k němu zvědavě přiblížilo. Nejdřív prozkoumalo jeho vlasy, pak mu očenichalo obličej – oči, nos i ústa.

Chlapec zůstal tiše ležet a vydržel šimrání dlouhých vousů. Myš mu sklouzla na bradu, trochu ji očichala a pak se uvelebila pod jeho krkem, a začala si olizovat zadní pacičky.

„Jak ti mám říkat?“ zeptal se potichu. Myš se k němu přitiskla ještě těsněji. „Tak dobře, dostaneš jméno Hubertus,“ pokračoval Mikael.

„Jestli se ti to jméno líbí, nesmíš se s ním nikde naparovat, protože jsem to byl já, kdo ti ho dal… A jestli se ti nezamlouvá, máš smůlu, protože sis sama mohla najít nějaké lepší.“ Jako dětskou říkanku si opakoval, co mu řekla Agnete, a teplý dotek myši mu trochu ulehčoval tíživý pocit osamělosti.

Následující ráno, když se otevřel průlez, se Hubertus jen mihnul a byl pryč.

„Dnes večer se s někým seznámíš, chlapče,“ oznámila Agnete Mikaelovi.

„Tumáš, najez se,“ vybídla ho Eloisa a podala mu misku vývaru a denní krajíc chleba.

Mikael snídani beze slova přijal.

„Proč nic neříkáš?“ zeptala se Eloisa. Neodpověděl.

„Jsi k popukání, víš to?“ Mlčky se na ni podíval.

Eloisa jeho pohled opětovala. „Ta paštika, kterou jsi mi tehdy dal, byla moc dobrá,“ pokračovala. „Byla to největší pochoutka, kterou jsem kdy jedla.“

Mikael se ani nepohnul.

„Vypadáš jako solný sloup,“ poznamenala Eloisa. „Nebo jako naprostý blázen.“

Po těchto slovech sklopil oči.

„Tak jdeme!“ zavolala netrpělivě Agnete.

Eloisa podala chlapci pánev s rozpáleným uhlím. „Podívej se do polévky,“ zašeptala mu.

Mikael na ni nechápavě pohlédl.

„Ty jsi fakt trumbera,“ zasmála se Eloisa. Zavřela poklop, posunula na něj truhlu a odešla.

Chlapec odnesl misku s polévkou, krajíc chleba a pánev s uhlím k lůžku a posadil se. Jako každé ráno ponořil ruce do vývaru. Opět byl příjemně horký a Mikaela blaženě zamrazilo. Nato ucítil mezi prsty něco kluzkého. Byl to kus špeku. V ústech se mu doslova sbíhaly sliny. Vložil slaninu mezi zuby a pomalu ji žvýkal, protože ho skoro až zabolely čelisti. Chutnalo to báječně.

V té chvíli se z temnoty vynořil Hubertus s rozechvělým čumáčkem. Odvážně se přiblížil, vyšplhal mu na stehno a natáhl tlapičky. Mikael odkousl kousek špeku a podal mu ho. „Uvidíš, že tohle je to nejlepší, cos kdy jedl,“ poznamenal. Společně si pochutnávali na slanině a chlapec si pak dopřál i chléb a vývar. Kousek chleba podal i Hubertovi.

Když oba všechno spořádali, vyšplhala myš Mikaelovi až na rameno, zavětřila mu u ucha a nakonec mu vklouzla pod šaty. Spokojeně se uvelebila na jeho teplém břiše.

„Ty jsi opravdu trumbera,“ prohodil.

Potom oba klidně leželi, dokud zvon z kaple Panny Marie Sněžné neohlásil podvečerní pobožnost.

Dveře do chýše se otevřely a Mikael uslyšel, jak Agnete říká: „Pojďte dál, Rafaeli.“

Hubertus se jenom mihnul a zmizel ve tmě, zatímco mužský hlas odpověděl: „Děkuju, Agnete.“

Dveře se zavřely.

„Je tady dole,“ upozornila rozčileně Eloisa.

„Ať vyjde nahoru, chci si s ním promluvit z očí do očí,“ požádal muž.

„Ne, to by nebylo chytré. Raději k němu sejděte dolů, Rafaeli,“ opáčila Agnete.

„Jsem už starý a neslouží mi kolena,“ namítl muž. „Kdo by teď ještě venku chodil, když je tma?“

Následovala dlouhá odmlka. Potom Agnete přikázala dceři: „V pořádku, přiveď ho. Ale nepřibližujte se k oknu!“

Průlez se otevřel a mihotavé světlo svíčky ozářilo tmu. „Pojď nahoru,“ vyzvala chlapce Eloisa.

Mikael rukama ztuhlýma chladem křečovitě uchopil žebřík a pomalu se soukal otvorem ven. Když lezl nahoru, uvědomil si, jak má slabé nohy a že ho bolí chodidla.

Jakmile ho dívka uviděla ve světle svíčky, polekaně zavřela oči. Potom se prudce obrátila ke stolu, kde seděla matka s neznámým mužem.

„Tady je…,“ oznámila trochu vyděšeně.

„Pojď blíž, chlapče,“ ozval se muž hlubokým hlasem. Mikael k němu přistoupil.

Muž byl starý. Měl dlouhé šedé vlasy svázané do silného rozcuchaného copu a bílou bradku, která mu propůjčovala vzdálenou podobnost s kozou; tento dojem posiloval i jeho protáhlý obličej. Velké tmavé oči hleděly pronikavě, nos byl úzký a rovný. Za tenkými rty se skrývaly překvapivě bělostné zuby, které i přes mužův věk tvořily dvě pravidelné řady. Měl mozolnaté ruce, ale štíhlé prsty.

Muž vzal Eloise z rukou svíčku a pozorně se na chlapce zadíval.

„Panebože, Agnete, vždyť je celý promodralý!“ zvolal a otočil se k porodní bábě. „Takhle zemře. Jestli zůstane tam dole, vypustí duši.“

„Ten to jen tak nevzdá,“ procedila žena mezi sevřenými rty. Eloisa si ustaraně povzdechla.

„Vzpamatuj se!“ napomenula ji přísně matka. Pak se otočila k muži:

„Vy jste teď i doktor, Rafaeli?“

Starý muž uchopil Mikaelovy ruce a prozkoumal je.

„Na to nepotřebuju být doktor. No tak se podívej sama.“ Dotkl se chlapcovy nohy.

Hoch zasténal.

„Musí spát u krbu,“ upozornil Rafael.

„To je vyloučené,“ odvětila Agnete. „Snad vám nemusím vysvětlovat, co by se Eloise a mně stalo, kdyby ho tu objevili.“

„Matko…,“ vmísila se do hovoru Eloisa.

„Buď zticha!“ Agnete hněvivě udeřila plochou dlaní do stolu. Mlčky se zadívala na Mikaela a svraštila čelo. Nakonec na něho hrozivě namířila ukazovák. „Jakmile se setmí, vylezeš sem nahoru a uložíš se tady…“ Ukázala na místo za kruhovitým krbem, kam nebylo vidět, ani když někdo otevřel dveře. „A ty už ani necekneš, jasný?“

„Děkuju, matko!“ zvolala Eloisa.

„Neměl by spíš poděkovat on?“ zeptal se stařec a pobaveně povytáhl obočí.

„On nemluví,“ prohlásila Eloisa.

„Je němý?“

„Ne, ale kdyby mluvil, zvencnul by se z toho,“ zopakovala matčin výrok, ačkoli neporozuměla jeho významu.

Starý muž uchopil Mikaela za rameno a přitáhl si ho k sobě. „Dobře mě poslouchej, chlapče,“ řekl. „Zanedlouho, jakmile budeš připravený, se setkáme na ulici. Musíš předstírat, že se mě bojíš. Mám totiž špatnou pověst. Lidé si povídají, že kradu děti a prodávám je.“ Stařec mávl rukou a přimhouřil těžká víčka. Vytáhl z opasku velký nůž a položil ho na stůl. „Vím, kdo jsi. Agnete mi důvěřuje. A já jí rád pomůžu. Budu tedy předstírat, jako že jí tě prodávám, a ona že si tě ode mě odkupuje. Rozumíš?“

Mikael se kupodivu starce nebál. Beze slova přikývl.

„Velmi dobře,“ pokračoval Rafael. „Nejjednodušší historky jsou vždy nejvěrohodnější, zapamatuj si to. Kdo jsi byl, než jsem se tě ujal? Kde jsi žil? Cos dělal? Kdo byli tvoji rodiče?“

Mikael nevěděl, co má na to odpovědět.

Eloisa zvědavě přistoupila blíž, jako by Rafael vyprávěl nějaký příběh.

„Abys nic nepopletl, bude nejlepší, když si vůbec na nic nevzpomeneš,“ prohlásil starý muž. „Nemůžeš na žádnou z těchto otázek odpovědět, protože se na nic nerozpomínáš. Narazil jsem na tebe, když jsi bez paměti a s ošklivou ránou na hlavě bloudil lesem nahoře u Lomsattelu. Možná tě kopl kůň nebo ti ji způsobil nějaký lapka, to se nikdy nedozvíme, protože si na svůj dřívější život prostě nevzpomínáš.“

Mikael se na něho bezvýrazně podíval.

„Dej mi nějaké znamení, jestli jsi mi porozuměl,“ požádal Rafael a zatřásl chlapcem.

Ten skoro nepostřehnutelně přikývl.

„Nevypadá zrovna moc chytře,“ prohodil Rafael k Agnete.

„Nejspíš opravdu moc fištrónu nepobral,“ odpověděla. Rafael na Mikaela mlčky zíral.

„Copak mu nezůstala jizva?“ nadhodila Eloisa.

„Zato tvoje dcera je bystrá dívka,“ poznamenal muž směrem k Agnete.

„Začneme?“

Agnete vstala, stoupla si za Mikaela a pevně mu sevřela hlavu. Rafael uchopil velký nůž a udělal chlapci na čele hlubokou půlkruhovou řeznou ránu táhnoucí se od vlasů až těsně nad levé obočí.

Mikael zasténal. Krev mu pomalu stékala do očí. Eloisa si polekaně zakryla rukou ústa.

„Vyřízeno,“ prohlásil Rafael a otřel čepel do své kožené zástěry. „Teď budeš mít jizvu, která potvrdí naši historku.“ Otočil se k Agnete. „Ty víš líp než já, čím se musí takové zranění natírat, aby se vyléčilo.“

„Otři si krev,“ řekla Agnete Mikaelovi a podala mu vlhký šátek.

„A chvíli ho ještě drž přitisknutý na čelo.“

Eloisa mu chtěla pomoct, ale Agnete ji zadržela.

„Ne. To musí udělat sám.“

Mikael cítil, jak ho rána pálí. Na okamžik ho napadlo, že ta bolest mu není nepříjemná. Připadala mu velmi skutečná a živoucí.

„Ještě něco, chlapče,“ ozval se Rafael hlubokým hlasem. „Odteď máš před sebou dvě cesty. Můžeš proklínat osud, protože tě oloupil o rodiče, tvé knížectví a veškeré poklady a majetky, v podstatě o všechno, co jsi kdy měl… nebo můžeš osudu děkovat, že jsi ještě naživu.“ Stařec se na něho pronikavě podíval. „A podle toho, kterou z těchto cest si vybereš, takovým budeš člověkem. Obě se od sebe odlišují jako den a noc a předurčují dva zcela rozdílné životy.“ Když domluvil, zvedl se a beze slova vykročil ke dveřím.

„Děkuju vám, Rafaeli,“ rozloučila se Agnete.

Stařec se na prahu ještě zastavil. „V Dravocniku se povídá, že rebelové odpovědní za krveprolití na hradě byli zabiti… Že je pán z Ojsternigu nechal zmasakrovat v rokli u Joffu.“

Agnete přikývla.

„Ale každý tu ví, že to nebyli rebelové,“ dodal starý Rafael a zmizel ve tmě.

„A taky už víme i to, kdo je náš nový lenní pán,“ zabručela Agnete. Zavřela dveře, vzala Mikaelovi z ruky šátek a pevně mu s ním obvázala čelo. „A teď se vyspi,“ utrousila.

Mikael si bez jediného slůvka odporu lehl.

Eloisa vyndala své filcové vlněné rukavice a chtěla mu je podat.

„Ne,“ odmítla Agnete.

„Ale ano,“ opáčila bez váhání Eloisa.

„Řekla jsem ne!“ zopakovala hrozivě matka.

„Pokud si je nesmí navléct, hodím je do ohně,“ prohlásila dcera a vrhla na matku zlostný, odhodlaný pohled.

Porodní bába ho mlčky opětovala. Pak se otočila a natáhla se na své lůžko. „Jdi už spát.“

Eloisa hodila rukavice Mikaelovi. „Dělej, navleč si je!“ obořila se na něho.

Mikael rukavice uchopil a vklouzl do nich.

„Ty jseš opravdu trumbera,“ povzdechla si Eloisa a lehla si k matce.

7

Vnásledujících nocích spal Mikael vedle krbu. Večer, když se setmělo a už nehrozilo, že někdo zaklepe na dveře, Eloisa otevřela průlez a pustila ho do místnosti. Chlapec se pak tiše posadil do kouta a čekal na večeři, zatímco Agnete a Eloisa jako všichni venkované po práci na polích lenního pána ještě šily čepice z veverčích ocásků, splétaly opasky z tenkých proužků kůže nebo vyráběly filcové boty, které pak buď samy nosily, nebo prodávaly. A před rozedněním, když zvon vyzváněl na ranní liturgii, naplnil Mikael pánev žhavým uhlím a vrátil se do úkrytu, kde pak strávil celý den. Rukavice, které mu dala Eloisa, zmírnily bolest v prochlazených rukách. Otoky na nohou se ztratily a chlapec postupně získával zdravější barvu v obličeji.

Večer, když se Mikael vyškrábal z úkrytu, Agnete už ve velkém moždíři připravovala z různých řas a řebříčku pastu zastavující krvácení. Eloisa ji natřela na ránu a nakonec na ni přiložila tenký pruh vrbové kůry.

Když byl Mikael sám, přes den, kdy Agnete a Eloisa s ostatními nevolníky pracovaly na pšeničných nebo žitných polích, občas se ho zmocnil strach nebo hrozilo, že podlehne skličujícím obrazům smrti. To si pak vždycky tiskl ruku na ránu tak silně, až ho zranění rozbolelo. Ten pocit ho zase vrátil zpátky na zem, do reality. Vypadalo to, jako by se zásluhou bolesti vzpamatoval, když hrozilo nebezpečí, že se sám sobě ztratí.

Mezitím s každým dnem sílilo jeho přátelství s Hubertem. Jakmile u něho myš s neklidně větřícím čumáčkem našla teplo a zbytky potravy, vyprávěl jí všechno, s čím by se nikomu jinému nikdy nesvěřil – ano, ani sám sobě.

Jednou večer zahlédl, jak Agnete zabila myš, která se mihla podél stěny chýše. Když příští den hladil Huberta, vysvětloval mu: „Můžeš teď být smutný, protože Agnete usmrtila tvého otce, nebo šťastný, že nesprovodila ze světa tebe. A podle toho, jak k tomu přistoupíš, budeš buď hlupák, nebo skvělý chlapík. Aspoň si myslím, že to tak je. Každopádně bys neměl chodit Agnete na oči, nebo tě zabije, to je jasné.“

Po deseti dnech se na ráně vlivem hojivé pasty vytvořil tvrdý svědivý strup.

„Když si ho seškrabeš, budeš mít ještě větší jizvu,“ upozornila ho večer Eloisa, když si strup prohlédla ve svitu svíčky. „Podívej se, tohle byla jen nepatrná řezná rána, ale já jsem si strup seškrabala, než stačil sám od sebe odpadnout,“ vysvětlovala mu a přitom si vyhrnula sukni na noze a ukázala mu jizvu nad kolenem.

„Okamžitě shrň tu sukni!“ vyhubovala ji hned matka.

Eloisa ji neochotně poslechla. Pak položila ruku Mikaelovi na čelo.

„Teď zatni zuby,“ řekla a nehtem odhodlaně seškrábla strup. Rána začala okamžitě krvácet.

Mikael se bolestně ušklíbl a tázavě na dívku pohlédl.

„Musíš mít přece velkou jizvu, trumbero,“ objasnila Eloisa s úsměvem, zatímco mu znovu natírala čelo hojivou mastí z moždíře.

Později, když Mikael zase ležel vedle krbu, zašeptal Hubertovi, který se mu schoval ve vestě: „Zůstaň tady, ale ať tě ani nenapadne vystrčit čumáček… trumbero.“

„S kým to mluvíš?“ zeptala se ho Eloisa. Mikael neodpověděl.

„Matko, on mluví sám se sebou,“ upozornila vzápětí Agnete. „Nepomátl se náhodou?“

„Už konečně spi, dítě, jestli nechceš, abych ti zakroutila krkem,“ zněla Agnetina odpověď.

Eloisa se tiše zasmála a pak řekla: „Dobrou noc, Mikaeli.“ Mikael mlčel jako zařezaný.

O týden později se znovu vytvořil strup.

„Teď zatni zuby,“ vyzvala ho znovu Eloisa a zvedla ruku k chlapcovu čelu. Mikael však instinktivně ucukl a seškrábl si strup sám.

„Ty si to přece nesmíš takhle odstraňovat. Proč jsi to udělal?“ zavrtěla Eloisa nechápavě hlavou.

Neodpověděl. Cítil se zmateně. Chtěl na ni udělat svou odvahou dojem, ale nejspíš zase něco zpackal.

„Proč jsi to udělal?“ opakovala rozčileně Eloisa.

Mikael cítil, jak mu z čela stéká krev, ale bylo to jen pár kapek hustých jako med. V přítomnosti téhle dívky si pořád připadal jako hlupák. Zadíval se jí na černé ruce. „Protože jsi špinavá,“ odpověděl zaslepený hněvem. „Copak se nikdy nemyješ?“

Eloisa o půlkrok ustoupila, jako kdyby jí uštědřil políček. Oči se jí zúžily a stiskla rty, které se jí viditelně rozechvěly; zároveň se jí rozšířilo chřípí. „Ty jseš ale hlupák!“ zakřičela na něho a vyběhla ven.

„Co se to tady děje?“ zajímala se Agnete, která před chýší sekala dříví.

„Nic,“ opáčila Eloisa. „Ten kluk je trouba!“

„No dobře,“ odpověděla Agnete. „Dej mu polévku, ale měla by být horká.“

„Ne! Já ho nenávidím! Pro mě za mě ať třeba chcípne hlady!“ Agnete vešla do chýše, zatímco její dcera zůstala se vzdorovitě zkříženými pažemi a zády ke dveřím stát venku. Mikael působil zmateně a rána mu pořád krvácela. Agnete přistoupila k plotně, nalila dvě naběračky polévky do misky a podala ji chlapci. Poté mu nabídla kousek slaniny, půlku cibule a krajíc chleba. Nakonec postavila moždíř s hojivou pastou vedle krbu. „Dnes večer si to natři sám. Eloisa ti to asi neudělá.“

„To by mě nenapadlo ani ve snu!“ přisvědčila dívka, která za chvíli neochotně následovala matku do chýše.

„Tentokrát jsi mu ale ten strup už nemusela odloupnout,“ poznamenala Agnete.

„Proč bych ho taky odstraňovala? To přece udělal ten hlupák sám!“ Agnete se zadívala na Mikaela. „Najez se a potom si to natři pastou.“

Přistoupila ke stolu. „A ty sem pojď taky, Eloiso.“

„Ne!“

„Nepřeháněj to, nebo se neudržím!“ Eloisa si mrzutě sedla na své místo.

Agnete pro ni odlomila kus chleba. I ona měla špinavé ruce. Eloisa se na ně podívala a cítila, jak jí po tváři stéká slza. Příkře se podívala na Mikaela, který na ni zíral jako zpráskaný pes. „Co čumíš, troubo?“ obořila se na něho zlostně.

Chlapec sklonil hlavu.

Matka a dcera mlčky večeřely. Pak šly obě spát.

Mikael se cítil ještě osamělejší než předtím. A poprvé zašeptal do nočního ticha: „Dobrou noc, Eloiso.“

Následující ráno mu Agnete přinesla snídani k poklopu.

Mikael byl zklamaný. Eloisa se tedy na něho pořád zlobí. Otvor nad ním se zavřel a zanechal ho ve tmě.

Najednou slyšel, jak Agnete vykřikla: „Cos to udělala, nešťastnice?“

„Dej mi pokoj, matko!“ ohradila se rozčileně Eloisa.

„Co tě to jenom napadlo? Panebože!“

Mikael zneklidněl. Pokusil se otevřít průlez, aby se podíval, co se v místnosti děje, ale Agnete na něj posunula těžkou truhlici.

„Eloiso, okamžitě sem pojď!“ zvolala Agnete.

„Ne!“ zakřičela zvenčí Eloisa.

„Bože můj!“ To byla poslední věta, kterou Mikael slyšel od Agnete. Pak se zabouchly dveře a rozhostilo se ticho.

Když Mikael večer vylezl z úkrytu, stála před ním Eloisa a vyzývavě se na něho usmívala. Krátké blond vlasy jí zářily. Měla dokonale čistý obličej a modré oči se jí třpytily jako dva vzácné drahokamy. Její narůžovělé rty se leskly jako broskvičky.

Mikael na ni zíral s otevřenými ústy.

„Co se děje, trumbero?“ zeptala se se spokojeným úsměvem, když si v jeho očích všimla nelíčeného údivu. „Pojď, ošetřím ti tvou ránu,“ pokračovala, jako by se nic nestalo, ale přitom mu přehnaně mávala čistýma rukama před očima. Pod nehty nebylo ani stopy po nečistotě.

Mikaela napadlo, že je to ta nejkrásnější dívka, kterou v životě spatřil. A okamžitě se začervenal.

Zatímco mu Eloisa nanášela na zranění pastu, které se teď mělo zahojit už potřetí, nedokázal z ní spustit oči. Vyhýbal se jejímu pohledu, když se na něho podívala, a pokaždé ještě víc zrudl. Bylo to pro něj skoro vykoupení, když se všichni uložili ke spánku.

Až na pár příkrých slov na adresu dcery Agnete celou dobu mlčela a s ponurým výrazem seděla u stolu, o který se opírala lokty. Než sfoukla svíčku, utrousila: „Pořádně se přikryj, nešťastnice.“

Eloisa do tmy zašeptala: „Dobrou noc, trumbero.“

Mikael se usmál.Už se jí chystal odpovědět,když vtom Eloisa zakašlala.

„Co je s tebou, dítě?“ zeptala se Agnete ustaraně.

„Nic, matko,“ odpověděla Eloisa, ale za chvíli opět zakašlala. „Je mi nějak horko…“

Agnete se prudce posadila, znovu zapálila svíčku a položila dceři ruku na čelo.

„Vždyť celá hoříš!“ zasténala. Vyskočila, popadla šátek, vyběhla ven a nabrala trochu sněhu. Potom ho dceři položila na čelo.

Mikael si všiml, že Agnete vypadá velmi ustaraně.

Eloisa neustále kašlala. Jeden záchvat s ní zatřásl tak, že se div nezalkla.

Mikael se také posadil a ve světle svíčky viděl, že se Eloisa chvěje.

„Dítě… dítě moje…!“ bědovala ustrašeně Agnete. „Proč? Proč jsi jenom udělala takovou hloupost?“

„Chtěla jsem… být čistá… jako ti vznešení lidé…,“ zašeptala Eloisa mezi dvěma záchvaty kašle.

„Pane na nebi!“ rozčílila se Agnete. „Vznešení lidé mají krby velké jako domy, matrace z vlny nebo husího peří, vlčí a medvědí kožešiny. My máme jen vlhké slamníky, tenké deky a díry ve střeše…“

„Chtěla jsem… být čistá,“ opakovala Eloisa stále slabším hlasem.

„Ty jsi čistá!“ zvýšila hlas Agnete. „Záleží na tom, je-li někdo čistý nebo nečistý uvnitř. Slupka přece není na plodu to nejdůležitější.“ Zoufale zavrtěla hlavou. „Jak tě jen mohla napadnout taková…?“ Větu však nedokončila. Jako fúrie se rozzuřeně otočila k Mikaelovi a hrozivě na něho namířila prst; vstala a přistoupila k němu. „Ty…“

Mikael nechal Huberta tajně vyklouznout z vesty a doufal, že si Agnete myši nevšimne.

„Ty!“ zdůraznila znovu žena, když stanula těsně před ním a hrozivě mu mávala prstem před očima. „Cos jí namluvil? Jaké brouky jsi jí nasadil do hlavy? Mýt se! Kdybys radši držel jazyk za zuby, protože když promluvíš, přivoláváš jen samé neštěstí!“ Jakmile jí z úst vyklouzlo slovo „neštěstí“, ustaraně se otočila k dceři a pokřižovala se. Potom se znovu obrátila k Mikaelovi a zvedla ruku, aby mu uštědřila políček.

Chlapec polekaně zalezl do rohu místnosti.

Agnetina ruka strnula ve vzduchu a chvěla se jako napnutá šňůra. Následoval rychlý pohyb, kterým uchopila Mikaela za ucho a zatáhla za něj tak silně, až chlapce postavila na nohy. „Modli se!“ zakřičela, dovlekla ho k Eloisině lůžku a mrštila jím na podlahu. „Kleknout a modlit se!“ obořila se na něho.

Mikaela sevřel velký strach. Teď, když viděl Eloisu zblízka, povšiml si, že její obličej je mnohem bledší než obvykle a že se jí na čele perlí kapky potu. Její nádherné modré oči jako by se najednou zakalily.

„Modli se, ať moje dítě neumře!“ Agnetin hlas se zlomil do hrdelního výkřiku, kterým vykypěl napovrch veškerý její vztek a strach. Hrozivě zamávala pěstí před chlapcovým obličejem. „Teď už konečně koukej promluvit, nebo to z tebe vymlátím, jako že je Bůh nade mnou!“ Sklonila se k němu a zasyčela: „Modli se!“

Mikael ztěžka polkl, ale nevypravil ze sebe ani hlásek.

„Tak dělej!“

Chlapec se potichu rozplakal. Hrdlo měl jako sešněrované. Eloisa pořád kašlala a na těle jí vyrazil ledový pot.

„Jestli zemře…“ Agnete nedokázala větu dokončit.

Mikael otevřel ústa, která však byla stále němá. Upřeně hleděl Eloise do očí, z nichž se vytrácel lesk.

„Bože, nedopusť, aby mou vinou zemřela. Řekni to!“ zakřičela Agnete a zatřásla jím.

Mikael otvíral a zavíral rty jako ryba na suchu, ale bez jediného slůvka.

„Vezmi si radši mě! Řekni to!“ zaječela Agnete.

Avšak Mikael jen vytřeštil oči a strnule civěl na Eloisu.

Agnete ho odstrčila. „Kliď se odsud!“ V očích se jí zračil nevýslovný strach. „Moje dcera je stokrát hodnotnější než ty, i když není žádná princezna…“ Usedavě se rozplakala a se vzlykotem se zhroutila na podlahu; čelo si opřela o lůžko nemocné dcery.

Eloisa horečnatě blouznila.

Oba setrvali u nemocné dívky až do svítání.

„Koukej padat dolů!“ vyzvala Agnete Mikaela. „A hlavně nepřivolej žádnou další pohromu!“

Mlčky sešplhal průlezem. Srdce mu bušilo jako zvon. Celý den poslouchal, jak pořád přicházejí a odcházejí lidé. Ženy vzlykaly, muži se bezradně pokoušeli Agnete utěšit. Jedna stařena přinesla hořcový nálev, jiná zase čaj z vrbové kůry. Třetí se domnívala, že by si Eloisa měla lehnout do sněhu – pak buď rychle zemře, nebo horečka pomine.

Mikael slyšel, jak Agnete zoufale pláče a pořád dokola mumlá:

„Všemocný Bože, neber mi i ji… Neber mi i ji…“

Eloisa v horečnatém stavu pořád blouznila.

Večer zaklepal na dveře farář z kaple Panny Marie Sněžné.

„Ne, otče, to ne!“ zabědovala Agnete.

„Měla by ses připravit na vše, ženo,“ pronesl farář. „A bude jen dobře, svěříme-li tuto dívku našemu Pánovi, aby žila na věčnosti.“

Mikael slyšel zaskřípání dřevěné podlahy. Farář si asi klekl. Vypadalo to, že Agnete je na konci sil. Neustále jen bezmocně sténala:

„Ne… ne… ne…“

Kněz spustil monotónním hlasem, který tak často uděloval svátost Posledního pomazání: „In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti, extinguatur in te omnis virtus diaboli per impositionem manuum nostra rum, et per invocationem gloriosae et sanctae Dei Genitricis Virginis Mariae, ejusque inclyti Sponsi Joseph, et omnium sanctorum Angelorum, Archangelorum, Martyrum, Confessorum, Virginum, atque omnium simul Sanctorum. Amen.“

„Ne… ne… ne…!“ vzlykala Agnete.

Prkna znovu zavrzala. „Jen odvahu,“ ozval se kněz a vzápětí vyšel ze dveří.

Zase zůstali sami.

Mikael otevřel průlez a klekl si vedle Agnete. Zdálo se, že si ho žena vůbec nevšimla.

Eloise se na čele, víčkách, rtech a uších leskl svěcený olej. Dýchala už jen velmi slabě.

Mikael otevřel ústa a zase je zavřel. Pak je opět otevřel a zaťal pěsti.

„Bože…,“ vypravil nakonec tiše ze sebe, „vezmi si mě… Vezmi si mě, ale nedopusť, aby Eloisa umřela.“

Agnete se k němu otočila a chvíli na něho udiveně zírala. Při pohledu na chlapce se v ní uvolnil poslední zbytek bolesti, kterou si ještě uchovala ve svém nitru, a otřásla se křečovitým pláčem.

Mikael nenašel odvahu se jí dotknout. Bál se, že by ho udeřila. Místo toho ji zatahal za cíp sukně. „Už žádné mrtvé, Bože,“ řekl. „To stačí…“ Zadíval se na Eloisu, která se horečnatě třásla. Sundal si rukavice, které mu chránily ruce před chladem, a navlékl jí je. „Už žádné mrtvé, Bože…“

Mikael ani Agnete se celou noc nehnuli z místa.

Ráno Eloisa otevřela oči. Byla při vědomí – a měla to nejhorší za sebou. Horečka ji neporazila.

Agnete se znovu usedavě rozplakala a objala dceru. „Tohle mi už nikdy nedělej, dítě! Už nikdy! Slib mi to!“

„Slibuju…,“ odpověděla Eloisa skoro neslyšně.

„Odpřisáhni to! Přísahej, nebo tě vlastnoručně zabiju!“

„Přísahám, matko…“ Eloisa si všimla rukavic a podívala se na Mikaela, který na ni vyděšeně zíral. Pak se jí na rtech objevil sotva viditelný náznak úsměvu. „Trumbero!“

8

Toho rána Mikael konečně prolomil mlčení a začal s Agnete a Eloisou mluvit.

Jednou večer, když ukousl kousek chleba a tajně ho podstrčil Hubertovi, sebral veškerou odvahu a oslovil Agnete: „Dobrá ženo, mohl bych…“

„Ty chceš ještě něco jíst?“ odtušila příkře Agnete. „Odpověď zní ne.“

„Chtěl jsem jen říct… Dovolila byste mi, abych měl u sebe… jednoho… jednoho přítele?“

„Přítele?“ podivila se Eloisa.

„Jakého přítele?“ zeptala se nedůvěřivě Agnete.

Mikael se začervenal a srdce se mu strachem hlasitě rozbušilo. „No… tedy, je to… myš.“

Agnete se na něho mlčky upřeně zahleděla. Byl to nekonečný pohled. Eloisa se podívala na matku.

„Prosím, dobrá ženo…,“ naléhal Mikael.

„Myš.“ Agnete svraštila čelo. „Ty ses spřátelil s myší?“ Eloisa vyprskla smíchy.

I Agnete se hlučně, svým neopakovatelně obhroublým způsobem rozesmála. Pak zavrtěla hlavou. „Ach chlapče…“

„Prosím, dobrá ženo, hlavně to neodmítejte!“ Agnete vrhla kradmý pohled na dceru.

„Vždyť jsem ti říkala, že je trochu na hlavu,“ připomněla dívka a šťastně se usmála.

„A jak je na tom člověk, který se uprostřed zimy myje, protože mu nějaký hlupák nasadil brouka do hlavy?“ odtušila Agnete.

Eloisa se uraženě ušklíbla. Neuniklo jí, že Mikaelovi zaškubaly koutky úst. „Jsi hlupák!“ utrhla se na něho.

„Už toho oba nechte!“ vložila se do toho Agnete. „A kde jako je ten tvůj přítel?“

Mikael strčil ruku pod vestu, uchopil myš, položil si ji na dlaň a oběma ji ukázal.

Když se Eloisa přiblížila, Hubertus polekaně vklouzl do Mikaelova rukávu. Pak vystrčil čumáček a polekanýma očkama se zadíval na dívku.

„Jmenuje se Hubertus,“ poznamenal Mikael. Agnete pořád mlčela.

„Prosím, dobrá ženo…“

„Tak se na něčem domluvíme, chlapče,“ ozvala se konečně Agnete.

„Když mi přestaneš říkat dobrá ženo, tak tu myš… hned teď… na místě nezabiju.“

„A jak vám mám říkat?“

„Jmenuju se Agnete. Pro všechny.“

„Dobře,“ souhlasil. „Můžu si ho tedy ponechat?“ Agnete nepatrně přikývla.

„A neusmrtíte ani jeho příbuzné, že dobrá… Agnete?“ ujišťoval se Mikael.

„No to jsem se snad přeslechla,“ ušklíbla se Agnete. „To mě opravdu vážně prosíš, abych ušetřila myši, které požírají moje žito, sýr a…“

„Je to jeho rodina,“ upozornil ji Mikael.

„Měla jsi pravdu, dcero,“ potvrdila Agnete. „Skutečně je padlý na hlavu.“ Podívala se na Mikaela a namířila na něho ukazovák. „Já tady nebudu živit žádné myši, chlapče. Dovolím ti, aby sis tuhle jednu ponechal. Tuhletu. Ostatní by měly být dost chytré na to, aby mi nelezly na oči, jestli chtějí zůstat naživu.“

„Ale…“

„Není žádné ale,“ odmítla energicky Agnete. „A ty by ses měl raději zamyslet nad tím, podle čeho tu tvou… myš poznám, jinak ji zabiju taky. A pověz jí, aby nestrkala čumák do mého jídla.“

Mikael zíral před sebe jako hromádka neštěstí.

Eloisa si odstřihla červený kožený proužek ze sukně. „Tumáš, vem si to. To něco vydrží. Uvaž mu to kolem krku.“

Mikael vzal tkaloun a upevnil ho Hubertovi na krk. Podíval se na Agnete a řekl: „Děkuju. A kdybyste si ještě jednou promyslela tu věc s jeho rodinou…“

„Měla jsem tě raději, když jsi byl němý,“ poznamenala Agnete, krátce si povzdechla, zavrtěla hlavou a nevěděla, jestli má na to znovu reagovat. Nakonec lítostivě rozpřáhla paže. „Poslyš, pokud jde o tu rodinu, je mi to moc líto. Ale tohle jsou myši. A já myši zkrátka zabíjím. Tím je věc vyřízená.“

Mikaelovy oči se naplnily slzami. Pevně stiskl rty.

„Najez se,“ vybídla ho Agnete a přistoupila ke stolu. „Eloiso, i ty se pojď najíst.“

Eloisa upřeně hleděla na myš, která si teď už dodala odvahy, vylezla z Mikaelova rukávu a zvědavě se vyškrábala zpátky na jeho dlaň. „Eloiso, jasně jsem řekla, že se máš posadit ke stolu,“ zdůraznila Agnete. „Tos ještě nikdy neviděla myš?“

Eloisa váhavě vystrčila prst.

Myš zatáhla hlavu a chtěla zase zmizet, ale Mikael rychle sevřel ruku a opatrně zvířátko podržel.

Eloisa pohladila Huberta po chundelaté hlavičce a usmála se. Potom vzhlédla k Mikaelovi. „Hubertus se k ní vůbec nehodí,“ prohodila. „Ty prostě neumíš vybírat jména.“

Mikael pokrčil rameny a otevřel ruku, ale myš neutekla.

Eloisa k ni znovu natáhla prst. Myš se vztyčila na zadní tlapky, uchopila špičku prstu mezi přední tlapky a očichala ho. Eloisa se zasmála.

„Je roztomilý, že?“ otázal se šťastně Mikael.

„Ale já jsem se smála tomu, že jsi opravdu trumbera,“ upřesnila uštěpačně Eloisa. „Je to samička! A tys jí dal chlapecké jméno!“

Mikael se na ni zaraženě podíval. Eloisa se zvonivě rozesmála a znovu se posadila ke stolu.

Příští den se Mikael Eloisy zeptal: „Podle čeho se pozná, že Hubertus je samička?“

„Ty o tom fakt nemáš ani nejmenší tušení, že?“ opáčila dívka. „Jsi opravdu hloupý.“

Když pro Mikaela znovu nastal čas, aby se schoval ve sklepním úkrytu, Agnete viděla, jak otáčí myš v ruce sem a tam a pozorně si prohlíží její bříško. „Chlapče, jestli se nenaučíš bránit, bude mít Eloisa nad tebou pořád navrch!“ prohodila s hrdým úsměvem. „Vždyť jsem ti říkala, že moje dcera je stokrát hodnotnější než ty, ačkoli není princezna.“

„Ale… podle čeho poznala, že Hubertus je samička?“ zeptal se Mikael i jí.

Agnete se rozesmála tak, až se plácala rukou do stehna. „Ale ona to vůbec nepoznala. Jen ti to namluvila, ty trumbero!“ Zasmála se ještě hlasitěji a zavřela průlez.

Když Mikael osaměl, ještě chvíli zaraženě hladil myš. Znenadání se usmál. „Jseš sameček, vždyť jsem to věděl. A Hubertus se k tobě hodí skvěle, neposlouchej ji.“

V následujících dnech si Eloisa zvykla na to, že má nechat trochu jídla i pro Huberta.

„Vůbec jsem nevěděla, že je možné spřátelit se s myší,“ přiznala se jednou večer ve vší nevinnosti Mikaelovi.

„A já jsem nevěděl, že ses nesměla mýt…,“ přiznal Mikael. Upřeně se na ni zadíval a zasnil se, když si vybavil, jak krásně vypadala. Vzápětí zrudl.

Eloisa se také začervenala, štípla ho do boku a spěšně se vrátila ke stolu.

Bylo to poprvé, co ji Mikael viděl v rozpacích.

Mezitím zima postupně vyklízela místo blížícímu se jaru. Ledový chlad uvolnil své štiplavé sevření. Teplo z pánve s rozžhaveným uhlím, kterou Mikael každé ráno naplňoval, vydrželo s každým dnem o něco déle. Mikael někdy přitiskl chodidla k teplé pánvi a cítil, jak se po celém těle blaženě chvěje. Zimomřivým chladem strnulé svaly se uvolnily a zcela se oddaly tomu neznámému pocitu.

Poté začaly bouře ohlašující jaro.

Jedné noci nečekaný silný hrom otřásl chýší a ze střechy se snesla sprška prachu a slámy. Ve svitu následujícího blesku Mikael viděl, jak Eloisa vyskočila z postele. Za chvilku ležela vedle něho, zatímco chýše se chvěla pod silným hromobitím.

„Nemusíš se ničeho bát,“ ozvala se Eloisa nejistým hlasem. Následoval další blesk doprovázený zuřivým zahřměním, tak blízko, jako by udeřil přímo přede dveřmi.

Eloisa sebou polekaně škubla a potlačila výkřik. Objala pažemi Mikaela a přitiskla se k němu. „Nemusíš se ničeho bát,“ zopakovala roztřeseným hlasem. „Prostě se ke mně jen přitiskni; uvidíš, že to přejde.“

Mikael opatrně položil ruku na její rameno. Dívka mu přitiskla hlavu na hruď.

Oba zůstali nehybně ležet a čekali na další zahřmění.

Za nějakou dobu uslyšeli, jak Agnete ospale volá: „Eloiso, vrať se do postele.“

Eloisa se uvolnila z Mikaelova sevření a vklouzla zpět na své lůžko.

„Přestaň se ochomýtat kolem toho mladíka,“ napomenula ji potichu Agnete.

„Matko,“ namítla šeptem Eloisa, „proč mu nikdy neřeknete jeho jménem?“

„Spi už,“ odbyla ji matka, ale její hlas zněl trochu smutně.

Následující den Mikael jako vždy poslouchal kroky Eloisy a Agnete mířící ke dveřím.

„Protože si ho nechci moc oblíbit,“ zaslechl najednou slova Agnete, jako by si tuto větu dlouho nechávala pro sebe.

„Co tím myslíte, matko?“ vyptávala se nechápavě Eloisa.

„Neoslovuju toho mladíka jménem, protože si ho nechci moc oblíbit,“ vysvětlila Agnete, ale z jejího hlasu bylo slyšet tupou bolest. „Už jednou mě smrt připravila o dítě. A kdyby si odvedla i tohoto chlapce, nechci už prolít ani jedinou slzu.“

Vzápětí dveře zapadly do zámku.

Mikael se skoro až překotně rozběhl ke svému kavalci a schoval se pod dekou. Polévku nechal bez povšimnutí stát a celý krajíc chleba dal Hubertovi. Zatímco myš lačně ohlodávala ten obrovský poklad, cítil Mikael na hrudi takovou tíseň, že ho div nepřipravila o dech.

Když se Agnete a Eloisa vrátily v době večerní pobožnosti domů, byl Mikael tak vyčerpaný, jako by celý den běhal. Přitom však neudělal ani krok.

Vyšplhal ze sklepního úkrytu, natáhl se na lůžko vedle krbu a tam také neochotně pojedl, aniž přitom pronesl jediné slovo. Později, když se už rozhostila velmi temná noc, zašeptal se slzami v očích: „Já nechci umřít. Panebože, nedopusť prosím, abych umřel.“

A potom, krátce před svými desátými narozeninami, si poprvé opravdu niterně uvědomil, že je naživu. Zachvěl se po celém těle a dotkl se ho, jako by ho teprve nyní objevil.

Uchopil Huberta do ruky, pohlédl na něho a odhodlaně prohlásil:

„Budu žít.“

9

„Zase nic, Vaše Jasnosti,“ hlesl se skloněnou hlavou a rozechvělým hlasem Mitija, obrovský správce železnorudého dolu v Dravocniku.

Kníže z Ojsternigu zaťal kostnaté prsty do opěradla křesla ve velkém sále „Železného paláce“, jak nazýval své sídlo v hornické vesnici. Hrad jeho otců se vypínal na kopci za klášterem. Velký bulmastif s tygrovanou srstí, který ležel vedle křesla, tiše zavrčel, ale přitom se ani nepohnul. Ojsternig se zvedl.

Mitija měl pohled stále uctivě sklopený k zemi.

Jeho kníže přistoupil k jednomu z úzkých lomených oken a vyhlédl ven. V nejlepších dobách dolu, když skýtal práci více než čtyřem stům mužům, rostly ve vesnici Dravocnik dřevěné domy jako houby po dešti. Těsně namačkané jeden na druhý zaplnily ulice a náměstí. Ale to bylo kdysi, před mnoha lety, když zdejšímu knížectví panoval Ojsternigův praděd. Dnes už mnoho těchto domů bylo vylidněných a zchátralých. Obyvatelé Dravocniku tento vývoj ještě urychlovali tím, že si dřevem z opuštěných staveb vyspravovali své vlastní domovy. Nejvýnosnější hematitové žíly v dole už byly vytěžené a pátrání po dalších zásobách nevedlo dosud k žádnému výsledku, jak právě nahlásil Mitija.

Ojsternig dál klouzal pohledem po ulici a domech. Stejně jako lidé a zvířata byly i všechny stavby nepřirozeně zarudlé prachem, který vznikal drcením nakutaných balvanů před tavbou, při níž se hematit oddělil od zbývající horniny; zároveň bylo všechno začernalé od sazí z rašeliny, která se pálila při výrobě ocelové slitiny. Díval se na vesnici, která kdysi učinila jeho rodinu bohatou a mocnou a přitahovala zbrojaře ze všech koutů císařství. Oheň hořel ve výhních ve dne i v noci a přinejmenším pro půlku Evropy se tu vyráběly meče, nože, bojové sekyry a nářadí pro řemeslníky.

Ojsternig s pohledem upřeným na Dravocnik si vztekle pomyslel, že on sám si toho bohatství nikdy pořádně neužil. Přemítal, že nejdřív jeho praděd a po něm děd a otec veškerý majetek prohýřili a jemu nezanechali nic kromě vyprávění o někdejším přepychu. Pozorně si prohlížel zchátralé domy a špinavé vychrtlé obyvatele a plný zloby vzpomínal na své předky. Choval v sobě neovladatelnou nenávist vůči příbuzným, kteří měli víc štěstí než on jenom proto, že je osud přivedl na svět před ním. Tihle „upíři“, jak je nazýval, vysáli vesnici, aniž svému nástupci cokoli – tedy kromě dluhů – zanechali.

Otočil se k Mitijovi. „Chceš mi tím říct, že už nepotřebuji správce dolů?“ zeptal se ho chladně.

Mitija zatáhl hlavu ještě hlouběji mezi široká ramena. Měl ženu a tři děti. Kdyby ho kníže vyhnal, nejspíš by nepřežili. „Najdu novou žílu, i kdybych ji měl vyhrabat vlastníma rukama a sedřel si přitom prsty do krve,“ slíbil zlomeným hlasem.

Ojsternig se na něho mlčky zahleděl.

Ticho trvalo tak dlouho, že se Mitijovi zdálo, jako by zestárl nejméně o rok, než jeho pán znovu promluvil.

„Chtěl bych ti představit nového kapitána,“ ozval se konečně.

„Jistě, Vaše Jasnosti…“

Na Ojsternigových rtech se mihl náznak úsměvu. Osud byl k němu krutý, napadlo ho, a proto nacházel zálibu v tom, že se i on sám choval nelítostně k ostatním. Zatáhl za šňůru vedle stolu, u kterého jinak kontroloval těžební výkazy, a malý zvonek zacinkal.

Dveře velkého sálu se okamžitě otevřely.

„Odteď budeš podávat hlášení jemu,“ prohlásil Ojsternig a ukázal na Agomara, který se pomalými, hrozivými kroky blížil ke správci dolu.

Mitija vzhlédl a polekaně vytřeštil oči. „Ty…?“ zašeptal.

Agomar se usmál a významně se podíval na Ojsterniga. „Co jsem vám říkal, pane? Věděl jsem, že dobrák Mitija na mě nezapomene.“ Přistoupil k obrovskému správci a napřáhl k němu ruku. Nepoučený pozorovatel by si myslel, že ho chce pozdravit.

Mitija však věděl, že Agomar má za lubem něco jiného. Nový kapitán mu ukázal svou ruku, a proto se na ni správce jen podíval.

„Ne,“ pravil Agomar s neutuchajícím úsměvem, „naneštěstí nedorostl.“ Zamával Mitijovi těsně před očima rukou, na které chyběl malíček.

„Agomare…,“ hlesl správce dolu, „je mi to líto… Ale víš přece…“

„Nemusíš toho litovat,“ přerušil ho Ojsternig. „Naopak, měl by ses z toho radovat. Můj kapitán se rozhodl, že ti poskytne příležitost, abys to zase napravil.“

Mitija na něho nechápavě pohlédl.

„Nejsi šťastný, že dostaneš příležitost napravit bezpráví?“ naléhal kníže. Mitija se podíval na Agomara. Od té doby uplynulo už více než patnáct let. Agomarův otec byl silný, slušný muž, horník, a jeho manželka byla dobrá žena. Avšak jejich jediné dítě, Agomar, byl zloděj a štítil se práce. Podle zákona mu měl Mitija useknout celou ruku, když ho přistihl, jak chce jednomu starému horníkovi ukrást měsíční mzdu poté, co nebožáka div neumlátil k smrti. Mitija mu místo toho ze soucitu s rodiči uťal jen malíček. Následující den Agomar zmizel. Lidé říkali, že odešel do hor. Později se dozvěděli, že se z něho stal lupič a posléze žoldák. A v posledních letech se začaly šířit fámy, že stanul v čele vlastní loupežnické bandy.

„Takže?“ zeptal se znovu Ojsternig. „Máš radost, že můžeš napravit bezpráví, kterého ses dopustil?“

Mitija sklonil hlavu. „Ano, Vaše Jasnosti,“ přisvědčil, protože věděl, že nemá na vybranou.

„Náš Mitija mi právě slíbil, že najde novou žílu, která ze mě udělá stejného boháče jako z mých předků,“ shrnul Ojsternig. „I kdyby ji měl vlastníma rukama vyhrabat a… jakže to bylo, Mitijo?“

„I kdybych si měl přitom sedřít prsty do krve, můj pane.“

„Abych to ještě upřesnil,“ přikývl Ojsternig, „i kdyby sis přitom měl sedřít svých… devět prstů do krve.“

Mitija vzhlédl k Ojsternigovi. Pak zvedl oči i Agomar – a hned pochopil.

Kníže zatleskal. Objevil se sluha s kuchyňským prkénkem a malou sekyrkou s elegantním držadlem z rohoviny. Položil prkýnko na mohutný příborník pod oknem a podal Agomarovi sekyrku.

Agomar ji uchopil, otočil ji v rukou, zkoumavě přejel prstem po čepeli a nakonec ji nabídl Ojsternigovi. „Pane, chcete to provést sám?“

Ojsternigovi zasvítilo v očích. „Velmi rád. Tak to i oficiálně získá nádech spravedlnosti.“

Agomar chytil Mitiju za paži a vlekl ho ke kredenci.

„Ne!“ zadržel ho Ojsternig. „To není poprava. Mitija chce upřímně a z vlastního podnětu napravit spáchané bezpráví.“ Pronikavě pohlédl na dozorce. „Že mám pravdu?“

Mitija se zhluboka nadechl. Nesmí přijít o práci. Nesmí vlastní rodinu vystavit nebezpečí. Ojsternig byl strašlivý kníže, násilnický a nespravedlivý. A teď si vybral loupežníka za kapitána. Mitija přistoupil k příborníku a položil pravou ruku naplocho na prkýnko. Pevně stiskl čelisti, zhluboka se nadechl a místo aby zavřel oči, zíral nepohnutě z okna, k domu ze dřeva a kamene, kde žila jeho rodina. Koutkem oka zahlédl, jak Ojsternig zvedl sekyrku. Vzápětí ucítil pronikavou bolest. Zasténal, zavřel oči – a když je zase otevřel, viděl na prkýnku malíček v kaluži krve.

Ojsternig vzal useknutý prst a hodil ho bulmastifovi, jako by to byla kuřecí kost. Nepříjemně to prasklo, když ho pes silnými zuby rozkousl.

Mitija přistoupil ke krbu, vytáhl kleštěmi žhnoucí polínko a přitiskl si ho na pahýl. Rána zasyčela a okamžitě se zavřela.

„Velmi dobře, milý správce, můžete odejít,“ propustil ho Ojsternig.

„Jakmile se rána uzdraví… začnete hrabat.“

Když Mitija vyšel ze sálu, zadíval se Ojsternig znovu na vesnici pokrytou rudočerným prachem.

„Ruprecht Třetí pořád ještě neodpověděl na mou zprávu,“ podotkl pochmurně.

„Určitě to brzy udělá,“ ujistil ho Agomar.

„Nikdo z knížecího rodu Saxia přece nepřežil, že?“ zdůraznil Ojsternig.

Agomar se podíval svému pánovi zpříma do očí a bez sebemenšího náznaku nejistoty odpověděl: „Ani jeden.“

„A přesto se Ruprecht Třetí ještě nevyjádřil,“ zabručel Ojsternig.

„Copak by mohl odpovědět něco jiného, než očekáváte?“ nadhodil Agomar. „Kdo by se měl stát novým pánem Raühnvalu, když ne vy? Při čekání na oficiální královské dosazení byste přece mohl svým novým poddaným jednoduše oznámit, že jste jejich Raühnval připojil ke svému knížectví. Tím pádem můžete začít vybírat daně.“

Ojsternig na něho uznale pohlédl. „Ty jsi opravdový loupežník, Agomare.“

Agomar se přehnaně uklonil. „Děkuju, Vaše Jasnosti.“

Ojsternig se zasmál. „Víš co? Projdeme se trochu po Dravocniku. Doneslo se mi, že horníci začínají popřávat sluchu jistým rebelům.“ Vykročil ke dveřím. „Po Mitijově malíčku jsem dostal chuť na něco většího.“

10

Pánovi z Ojsternigu bylo právě teprve čtyřicet let. Tělo měl štíhlé jako mladík. Když se však ten večer ve své ložnici na kdysi tak nádherném hradě Ojsternigů svlékl a zadíval se na sebe ve svitu olejové lampy v zrcadlově lesklé tenké mosazné desce, neviděl silné jinošské tělo, nýbrž hořkostí a zatrpklostí vyzáblé tělo muže, stravovaného nenávistí i lítostí, muže proklínajícího neblahý osud a nenávidějícího vlastní životní cestu, muže, který se jen ohlížel a závistivě díval na blahobytnou minulost svých předků, která mu zůstala zapovězena, a jenž čekal na to, že ho osud za vše odškodní, aniž by on sám pro to musel hnout prstem. Přejel si rukou po břiše, které měl napnuté k prasknutí kvůli plynům řádícím v jeho útrobách. Pohladil si tělo nad játry, která mu otravovala krev, protože každý den vyplivovala žluč, jež se podepsala na temných kruzích pod jeho očima, tmavýma jako dvě bahnité močůvkové jímky. Položil si ruku na levou stranu hrudi, kde mu v rytmu trvalé nespokojenosti bilo srdce.

Nakonec vklouzl do dlouhé plstěné vlněné košile se sametovými ornamenty a výšivkami z ryzího zlata, která kdysi bývala velmi drahocenná, ale dnes už byla hodně obnošená. Patřila jeho otci a svědčila o posledním zbytku jmění knížat z Ojsternigu. Teď už byly rukávy nad lokty tak často záplatované, že věčným štupováním vznikla tlustá vrstva látky. Ojsternig se zadíval na dolní lem košile s elegantními zlatými výšivkami, které kdysi tvořily bohatý květinový vzor, ale nyní visely roztřepené až ke kotníkům jako vlákna potrhané pavučiny. Bříšky prstů si přejel po tenkém sametovém límci.

Ojsternig měl i jiné noční úbory, teplejší a určitě novější. Avšak každý večer, když mu sluha, který mu pomáhal při svlékání, chtěl jeden z nich podat, to energickým zavrtěním hlavou odmítl. Tato košile mu měla připomínat jeho nenávist a hněv.

Ojsternig nebyl chudý. Přinejmenším nebyl chudší než mnozí jiní panovníci, v jejichž knížectvích se bohatství z uplynulých časů vyčerpalo. Na stole vždy míval podsvinče s kaštany a medem, vařené nebo pečené na rožni. Nechybělo víno – kořeněné z Alsaska ani čisté a dozrálé na slunci z jihu Itálie. Podávaly se chleby z vybrané pšenice, bílé mouky, s mákem nebo kmínem. A nechybělo vybrané nádobí a příbory ze stříbra a tvrzeného cínu s jemně cizelovanými držadly ze slonoviny nebo rohoviny.

Ojsternig se přesto nemohl zbavit pocitu, že se mu něčeho nedostává. A čím víc ho nenávist stravovala, tím víc se cítil podvedený osudem.

Otočil se k sluhovi. „Zavolej princeznu!“ přikázal mu. Když sluha vyšel z místnosti, Ojsternig se upřeně zahleděl do ohně ve velkém krbu. Mohutná buková polena šířila intenzivní voňavé teplo. Ojsternig ale cítil v nose jen štiplavý zápach rašeliny, protože té bylo ve zdejší půdě opravdu hodně a používala se v jeho domě na vytopení velkého sálu a vařilo se na ní v kuchyni – stejně jako v domech prostých lidí.

Jeho předkové dokonce zpustošili i les a neslitovali se ani nad buky a modřínovými lesy na jihovýchodním úbočí hory.

Ojsternig si vzpomněl na knížectví Raühnval. Jakmile mu připadne, bude v celém domě znovu topit pouze bukovým a modřínovým dřevem. Nelítostně nechá vykácet les u Mezesnigu, aniž by si přitom lámal hlavu myšlenkami na své dědice. Život ho totiž už naučil, že se každý musí postarat sám o sebe – a ostatní ať táhnou k čertu.

Odpoledne, když se s Agomarem procházel ulicemi Dravocniku, se mu pohled na domy a lidi hnusil ještě víc než předtím. Narudlý prach a rašelinové saze změnily celou krajinu v peklo. „Vyhaslé peklo,“ ulevil si Agomar nahlas. Peklo, kde už nebyly rozpálené výhně a pilně pracující řemeslníci. Peklo, které opustil i sám ďábel. Široko daleko nic než triumf červenočerné barvy: dřevěné trámy, půda v uličkách, otevřené odpadní stoky, lidé a zvířata. A k tomu všemu jako jediný stálý zvuk v pozadí netvořil pokřik trhovců, ani lákavé volání obchodníků nebo svůdných nevěstek, nebyl to ani dětský smích nebo křik po výprasku, ba ani chrochtání vepřů, mečení koz nebo bučení krav. Ne, jedinou trvalou zvukovou kulisu nabízel kašel – lidský i zvířecí. Chrčení v hrdlech a plících, ucpaných tím rudým a černým prachem.

Dravocnik je odporný, napadlo Ojsterniga, zatímco ve své komnatě čekal na princeznu.

Dopadl na postel tak ztěžka, že modřínová konstrukce pod ním zapraskala. Do čela postele byly vyřezány různé scény znázorňující lov, válku a lásku. Přejel prstem po jemných výčnělcích, které v třináctém století umělecký řezbář vyhotovil zručnýma rukama pro jeho praděda.

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. Nato se objevil vychrtlý nažloutlý obličej sluhy. „Je tu princezna, pane,“ ohlásil.

„Ať vstoupí – a ty zmiz!“ přikázal Ojsternig. Sluha se uklonil a vytratil se.

Princezna vstoupila do komnaty, udělala ještě jeden krok a zastavila se. Sluha zvenčí zavřel dveře.

„Jsem tady, pane,“ hlesla princezna. Ojsternig se na ni zadíval. Neměla už lesklou svěží pleť; dala by se popsat spíš jako matně bělostná, připomínající mladou slonovinu. Zato byla vždy úzkostlivě čistá. Ojsternig by nesnesl, kdyby i její obličej byl červený od hematitu a černý od rašeliny. To jí také jasně řekl. Kdyby jednoho dne objevil na její tváři sebemenší stopu po červené nebo černé barvě, okamžitě ji vyžene ze zámku a nechá napospas vojákům.

„Vítej, lásko,“ odvětil Ojsternig.

Princezna téměř neznatelně sklonila hlavu v němém pozdravu svému pánovi a veliteli.

„Pojď sem, ať se na tebe podívám,“ vyzval ji Ojsternig. Princezna přistoupila až k nohám postele.

Ojsternig posunul olejovou lampu, aby si mohl dívku lépe prohlédnout. Měla husté, kaštanově hnědé vlasy, které přes den skrývala pod hedvábným čepcem; pokaždé si je však rozpustila a rozčesala, když si ji její pán zavolal k sobě. Neleskly se tak světlým odstínem jako dubové dřevo, spíš byly vybledlé a matné jako sláma. I světlé oči měla zastřené, ale kníže se domníval, že za to ani tak nemůže změna čočky jako spíš dívčin duševní stav. Nos měla úzký a na konci ostře špičatý. Nebyla velká krasavice, ale měla rty rudé jako zralé třešně ve tvaru srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě, které v noci našlo slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.