DUST

Copyright © 2013 by Hugh Howey

Cover and frontispiece image (silo) © Mike Sudal

Translation © Jiří Engliš, 2016 – dědicové

ISBN 978-80-242-7540-6

Věnováno přeživším

PROLOG

„Je tam někdo?“

„Haló? Ano, jsem tady.“

„Á, Lukas. Já jen, že jsi nic neříkal. Na vteřinku jsem si myslel, že… jsi někdo jiný.“

„Ne, jsem to já. Jenom jsem si upravoval sluchátka. Dnes bylo rušné ráno.“

„Hm?“

„Nudné záležitosti. Schůze výborů. Je nás tu nahoře pomálu. Spousta nově jmenovaných.“

„Ale situace se uklidňuje? Žádná povstání k ohlášení?“

„Ne, ne. Věci se vracejí k normálu. Lidé ráno vstanou a jdou do práce. Večer pak padnou do postele. Tenhle týden jsme uspořádali velkou loterii, která udělala spoustě lidí radost.“

„To je dobře. Moc dobře. Jak pokračují práce na serveru číslo šest?“

„Dobře, díky. Všechny tvoje přístupové kódy fungují. Zatím jsou to pořád dokola stejná data. Ale nevím jistě, proč by něco z toho mělo být důležité.“

„Hledejte dál. Všechno je důležité. Jestli je to tam, musí to mít nějaký důvod.“

„To jsi říkal i o heslech v těch knihách. Ale mnoho z nich mi připadá úplně nesmyslných. Budí to ve mně pochyby, jestli něco z nich je vůbec reálné.“

„Proč? Co čteš?“

„Jsem u písmena C. Dnes ráno jsem četl o té… houbě. Moment, já to najdu. Tady je to. Cordyceps.“

„To je houba? Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Píše se tady, že něco provádí s mozkem mravence, že ho přeprogramuje jako stroj a přiměje ho před smrtí vylézt na vrchol rostliny…“

„Neviditelný stroj, který přeprogramovává mozky? To určitě není bezdůvodně zařazené heslo.“

„Ne? A co to tedy znamená?“

„Znamená to… znamená to, že nejsme svobodní. Nikdo z nás “není.

„To je opravdu povzbudivé. Už chápu, proč tyhle hovory nechává na mně.“

„Vaše starostka? To proto.? Už dlouho hovor nevzala.“

„Ne. Ta je pryč. Na něčem pracuje.“

„Na čempak pracuje?“

„To bych raději neříkal. Myslím, že by tě to nepotěšilo.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože to netěší ani mě. Pokoušel jsem se jí to rozmluvit. Ale ona umí být občas trochu… neústupná.“

„Jestli to přinese nějaké potíže, měl bych o tom vědět. Jsem tady, abych pomáhal. Mohu odvracet pozornost.“

„Jde o to, že… ona ti nevěří. Nevěří ani, že jsi pokaždé tatáž osoba.“

„Jsem. Jsem to já. Stroje něco provádějí s mým hlasem.“

„Já říkám jenom, co si myslí ona.“

„Kéž by změnila názor. Opravdu bych rád pomohl.“

„Já ti věřím. Myslím si, že to nejlepší, co teď můžeš dělat, je jenom držet nám palce. “

„Proč?“

„Protože mám pocit, že z toho nevzejde nic dobrého.“

ČÁST PRVNÍ

VÝKOP

JEDNA

SILO 18

V prostorách mechanického úseku pršel prach; setřásaly jej divoké vibrace rubání. Kabely natažené pod stropem se v závěsech zlehka pohupovaly. Trubky rachotily. A z generátorovny se valily staccatové údery, odrážely se ozvěnou od zdí a vyvolávaly vzpomínky na dobu, kdy tam sebou nebezpečně cloumaly neseřízené stroje.

V epicentru toho příšerného randálu stála Juliette Nicholsová, pracovní kombinézu rozepnutou až k pasu, volné rukávy uvázané kolem boků, na nátělníku špinavé skvrny od prachu smíchaného s potem. Tlačila plnou silou do razicího stroje a svalnaté ruce se jí třásly, jak těžký ocelový hrot sbíječky opakovaně bušil do betonové stěny sila osmnáct.

Vibracemi jí drkotaly zuby. Třásly se jí všechny kosti i všechny klouby a pobolíváním se jí připomínala stará zranění. Po straně nešťastně přihlíželi horníci, kteří sbíječku obvykle obsluhovali. Juliette odvrátila hlavu od drceného betonu a podívala se, jak tam zamračeně stojí s rukama založenýma na širokých prsou, naštvaní možná proto, že si přivlastnila jejich stroj. Anebo kvůli tomu, že kopala tam, kde to tabu zakazovalo.

Juliette spolkla písek a prach, které se jí usadily v ústech, a soustředila se na drolící se zeď. Existovala ještě jedna možnost, která jí nešla z hlavy. Kvůli ní zemřeli dobří mechanici a horníci. Když odmítla čistit, rozpoutal se lítý boj. Kolik z těch mužů a žen, kteří pozorují její kopání, přišlo o milovanou osobu, o nejlepšího přítele, o člena rodiny? A kolik z nich jí to dává za vinu? Ona přece nemůže být jediná.

Sbíječka poskočila a ozval se třesk kovu o kov. Z bílého masa betonu se vylouply další kosti armatury a Juliette nasměrovala razící hlavu kousek vedle. Už do vnější zdi sila vyhloubila úctyhodný kráter. První řada výztuží visela jako vyceněné zuby nad ní a jejich konce byly hladké jako rozteklá svíčka od toho, jak je přeřezala autogenem. Po dalších šedesáti centimetrech betonu následovala druhá řada. Zdi sila byly tlustší, než si myslela. Se znecitlivělými končetinami a nervy nadranc vedla stroj na pásech kupředu a klínovitý hrot vykousával materiál mezi výztužemi. Kdyby na vlastní oči neviděla plány – kdyby nevěděla, že se okolo nacházejí další sila–, už by to vzdala. Měla pocit jako by se prohryzávala celou zemí. Ruce se jí třásly, z pěstí viděla jen rozmazané šmouhy. Útočila na zeď sila, prorážela ji silou vůle, aby se provrtala ven.

Horníci se rozpačitě ošívali. Juliette odvrátila pohled od nich zpět k místu, kde oškrt zazvonil na další oceli. Soustředila se na žílu bílého kamene mezi mřížemi. Dupla na pedál pojezdu, opřela se do sbíječky a razicí stroj se namáhavě poposunul na zrezivělém pásovém podvozku o dalších několik centimetrů. Už před chvílí bylo pozdě na další přestávku. Prach v ústech ji dusil, umírala žízní, ruce volaly po odpočinku, plošinu razicího stroje pokrývala suť a zasypávala Juliettě nohy. Odkopla několik větších kusů a pokračovala v rubání.

Bála se, že kdyby ještě jednou přestala, už by je nedokázala přesvědčit, aby ji nechali pokračovat. Starostka, nebo ne – předák směny, nebo ne – muži, které pokládala za neohrožené, už se svraštěným obočím odešli z generátorovny. Podle všeho je děsilo, že by mohla porušit tabu posvátné těsnosti a vpustit dovnitř smrtonosný zkažený vzduch. Juliette pozorovala, že se na ni s vědomím, že byla venku, dívají jako na ducha. Mnozí si od ní udržovali odstup, jako by přenášela nějakou nemoc.

Zaťala zuby, až mezi nimi zaskřípal nepříjemně chutnající písek, a znovu dupla na pedál pojezdu vpřed. Pásy se pootočily o dalších několik centimetrů. A dalších pár. Juliette proklínala stroj i bolest v zápěstích. Čert aby vzal boj a smrt přátel. Čert aby vzal myšlenku na Sóla a děti, úplně samotné za nekonečnou dálkou skály. A čert aby vzal ten nesmysl se starostováním, lidi, kteří k ní vzhlížejí, jako by rázem prodělala všechny směny na všech patrech, jako kdyby vždycky věděla, co má, sakra, dělat, jako by ji museli poslouchat, i když se jí bojí…

Razicí stroj poskočil kupředu o víc než několik málo centimetrů a sbíječka se pronikavě rozječela. Juliettě se smekla jedna ruka a stroj se rozběhl do vysokých otáček, jako by se chtěl roztrhnout. Horníci vyskočili jako blechy a několik jich vyrazilo k ní jako sbíhající se stíny. Juliette stiskla červené tlačítko vypínání, jež nebylo pod nánosem bílého prachu skoro vidět. Razicí stroj sebou při zvolňování z nebezpečně splašeného stavu cukal a házel.

„Jsi skrz! Jsi na druhé straně!“

Raph ovinul bledé ruce, po rocích dolování svalnaté a silné, kolem jejích ochablých paží a odtáhl ji. Ostatní na ni křičeli, že je hotová. Že je po ní. Razicí stroj před vypnutím vydával zvuk, jako by se zlomila převodová hřídel, nebezpečné kvílení výkonného stroje, který běží bez zátěže, bez odporu. Juliette pustila ovládání a klesla do Raphova sevření. Vrátilo se zoufalství, pomyšlení na přátele pohřbené zaživa v hrobce prázdného sila a na to, že není schopná se k nim dostat.

„Jsi skrz – ustup!“

Ústa jí zakryla ruka páchnoucí mazadlem a dřinou, aby ji chránila před vzduchem zvenčí. Juliette nemohla dýchat. Jak se oblak betonového prachu rozptyloval, objevila se před ní černá skvrna volného prostoru.

A tam, mezi dvěma železnými pruty, zela tmavá prázdnota. Prázdnota mezi vězeňskými mřížemi, jež ovíjely všechno kolem dvěma vrstvami, od mechanického úseku až po vrchol.

Byla skrz. Skrz. Naskýtal se jí pohled na jiný, odlišný venek.

„Autogen,“ zamumlala Juliette. Odtrhla Raphovu mozolnatou ruku od svých úst a zariskovala nádech. „Podejte mi autogen. A svítilnu.“

DVA

SILO 18

„Ten krám je zrezavělý jako prase.“

„Támhleto vypadá jako hydraulické hadice.“

„Musí být tisíc let starý.“

Poslední větu zabručel Fitz. Naftařova slova zahvízdala v mezerách po chybějících zubech. Horníci a mechanici, kteří se při rubání drželi stranou, se nyní Juliettě tlačili na záda, zatímco svítila přes přetrvávající závoj rozprášeného materiálu do šera za ním. Raph, světlý jako ten poletující prach, stál vedle ní. Tlačili se v kuželovitém kráteru vyhloubeném v metr a půl nebo dva metry tlusté vrstvě betonu. Albín měl vyvalené oči, průsvitné tváře nafouklé a bezkrevné rty pevně sevřené.

„Můžeš dýchat, Raphe,“ ujistila ho Juliette. „Je to jenom další místnost.“

Bledý horník s úlevným zabručením vyfoukl vzduch z plic a požádal ty vzadu, aby se přestali tlačit. Juliette podala svítilnu Fitzovi a odvrátila se od otvoru, který probourala. Propletla se strkajícím se hloučkem a srdce jí bušilo po letmém pohledu na nějaký stroj za zdí. To, co viděla, záhy potvrdili polohlasými poznámkami i ostatní: výztuhy, šrouby, hadice, pláty plechu pokryté šupinkami barvy a stružkami rzi – stěna mechanické nestvůry, jež se rozpínala nahoru a do stran, kam až chabý paprsek svítilny pronikl.

V roztřesené ruce se jí ocitl plecháček s vodou. Juliette se hltavě napila. Byla vyčerpaná, ale mozek jí pracoval o překot. Nemohla se dočkat, až se vrátí k vysílačce a poví to Sólovi. Nemohla se dočkat, až to poví Lukasovi. Tady je zahrabaný kousek naděje.

„Co teď?“ zeptal se Dawson.

Nový předák třetí směny, jenž jí podal vodu, si ji ostražitě prohlížel. Dawsonovi táhlo na čtyřicet, ale práce s prořídlými směnami v době temna mu přidala roky navíc. Měl velké uzlovité ruce, následek rozbitých kloubů a zlomených prstů, někdy od práce a někdy od rvaček. Juliette mu vrátila hrnek. Dawson se do něj podíval a přivlastnil si poslední hlt.

„Teď uděláme větší díru,“ oznámila mu. „Vlezeme tam a zjistíme, jestli se ta věc dá zachránit.“

Juliettin zrak zachytil pohyb na vrcholu hučícího hlavního generátoru. Zvedla hlavu včas na to, aby postřehla Shirly, jak se na ni mračí. Shirly se odvrátila.

Juliette stiskla Dawsonovi loket. „Rozšířit tuhle jednu díru by trvalo věčnost. Potřebujeme desítky menších děr, které půjde propojit. Potřebujeme strhnout naráz celé úseky. Přivlečte sem druhý razicí stroj. A pusť na to lidi s krumpáči, ale dávejte pozor, ať se pokud možno práší co nejmíň.“

Předák třetí směny přikývl a poklepal prsty na hrnek. „Žádné střílení?“ zeptal se.

„Žádné střílení. Nechci poškodit to, co tam za zdí je.“

Přikývl a ona mu přenechala řízení výkopu. Přistoupila ke generátoru. Shirly měla pracovní kombinézu také shrnutou do pasu, rukávy zavázané a nátělník zvlhlý potem, jehož skvrna na tkanině vykreslovala trojúhelník postavený na špičku. S hadrem v každé ruce otírala z horní strany generátoru starou mastnotu i čerstvý nános prachu po denním rubání.

Juliette rozvázala rukávy, vklouzla do nich a zakryla své jizvy. Vyšplhala po boku generátoru, vědouc, kde se může chytit, které části jsou horké a které pouze teplé. „Potřebuješ nějakou pomoc?“ otázala se, když se ocitla nahoře, a těšila se z tepla a vibrací stroje v unavených svalech.

Shirly si lemem nátělníku otřela obličej. Zavrtěla hlavou. „To je dobré,“ odpověděla.

„Omlouvám se za tu suť.“ Juliette zvýšila hlas, aby ji bylo přes hukot mohutných pístů tepajících nahoru a dolů slyšet. Nebylo to tak dávno, kdy by jí drkotání na roztřeseném stroji, když ještě nebyl seřízený, vyrazilo zuby.

Shirly se otočila, hodila špinavé hadry svému stínu Kali a ta je vymáchala v kbelíku kalné vody. Bylo zvláštní vidět nového šéfa mechanického úseku, jak se lopotí s něčím tak všedním, jako je drhnutí dieselagregátu. Juliette se pokoušela představit si tam nahoře při téhle práci Knoxe. A potom si už posté připomněla, že ona sama je starostkou, a přitom tráví čas rozbíjením zdí a přeřezáváním výztuží. Kali hodila hadry zpátky nahoru a Shirly je s mokrým plesknutím a rozstříknutými mydlinami chytila. Mlčení staré kamarádky, když se opět sklonila k práci, mluvilo za vše.

Juliette se otočila a zadívala se, jak parta kopáčů, kterou shromáždila, odstraňuje suť a pouští se do rozšíření otvoru. Shirly neměla radost z úbytku pracovních sil, natožpak z porušení tabu těsnosti sila. Požadavek na dělníky přišel v době, kdy jejich řady zůstaly po vlně násilí prořídlé. A nezáleželo na tom, jestli Shirly přičítala Juliettě vinu za smrt manžela. Juliette si to vyčítala sama, a tak mezi nimi viselo napětí jako cákanec mazadla.

Netrvalo dlouho a bušení do zdi začalo znovu. Juliette si všimla, že u řízení razicího stroje stojí Bobby a jeho svalnaté ruce vypadají při ovládání té sbíječky na kolečkách jako rozmazané šmouhy. Pohled na nějaký nezvyklý stroj – na nějaký artefakt pohřbený za zdí – její partu povzbudil k činnosti. Strach a pochybnosti se přetavily v odhodlání. Dorazil nosič s jídlem a Juliette se dívala, jak si mladík s krátkými rukávy a kalhotami dílo upřeně prohlíží. Nosič nechal svůj náklad ovoce a teplých obědů v generátorovně a odnesl si zásobu klepů.

Juliette stála na hučícím generátoru a tišila své pochybnosti. Děláme správnou věc, řekla si. Na vlastní oči viděla, jak velký je svět, stála na vrcholku a rozhlížela se po krajině. Jediné, co musí udělat teď, je ukázat ostatním, co je tam venku. A oni potom tu práci vezmou za svou, místo aby se jí báli.

TŘI

SILO 18

Otvor byl dost velký na to, aby se jím protáhl člověk, a Juliette se ujala té cti být první. Se svítilnou v ruce přelezla hromadu sutě mezi ohnutými prsty železného prutu. Vzduch za generátorovnou byl studený jako v hloubi dolů. Zakašlala do pěsti, když ji v nose a v krku podráždil prach z bourání. Seskočila na dno za zející dírou.

„Opatrně,“ varovala ostatní, kteří šli za ní. „Zem tu není rovná.“

Za tu nerovnost dílem mohly kusy betonu, které napadaly dovnitř – to ostatní šlo na vrub stavu podlahy. Vypadala, jako by ji vyškrábaly drápy obra.

Juliette přejížděla světlem od svých bot až k matnému stropu vysoko nahoře a prohlížela si ohromný stroj před sebou. Velikostí předčil generátor. Předčil velikostí ropná čerpadla. Kolos takových rozměrů snad ani nemohl vzniknout, natožpak aby se dal opravit. Srdce jí pokleslo. Naděje na obnovu toho pohřbeného stroje se zmenšila.

V chladu a tmě se k ní připojil Raph a jeho postup doprovázelo chrastění sutě. Albín měl poruchu, která se přenášela z generace na generaci. Obočí a řasy měl jako pavučiny, téměř neviditelné. Tělo měl bledé jako prasečí mléko. Ale když pobýval v dolech, stíny, ve kterých ostatní tmavli jako saze, jemu propůjčovaly zdravou barvu. Juliette dokázala pochopit, proč jako chlapec opustil farmu, aby pracoval v šeru.

Raph přejel svítilnou přes stroj a hvízdl. Chviličku nato se jeho hvízdnutí vrátilo nazpět, jako by se mu ze vzdálených stínů vysmíval pták.

„To je dílo bohů,“ pronesl nahlas.

Juliette neodpověděla. Nikdy nepokládala Rapha za člověka, který naslouchá vyprávěním kněží. Přesto nepochybovala o tom, jakou stroj budí posvátnou úctu. Viděla Sólovy knihy a měla podezření, že titíž dávní lidé, kteří sestrojili tento mechanismus, postavili také ony rozpadající se do nebe se tyčící věž za kopci. Skutečnost, že vybudovali i samotné silo, v ní budila pocit malosti. Přejela rukou po kovu, kterého se nikdo nedotkl a který nikdo nespatřil už stovky let, a žasla, co dávní lidé dokázali. Kněží možná nebyli až tak úplně mimo…

„Bohové,“ zabručel Dawson, jenž se hlučně natlačil k nim. „Co s tím budeme dělat?“

„No jo, Jules,“ přidal se Raph šeptem, aby respektoval tmavé stíny a dlouho zastavený čas. „Jak to máme odsud vykopat?“

„My ne,“ sdělila jim, zatímco se bokem sunula mezi betonovou zdí a tyčícím se strojem. „Tahle věc si má prokopat cestu sama.“

„To ale předpokládáš, že ji dokážeme rozběhnout,“ namítl Dawson.

Dělníci v generátorovně zastoupili otvor a zaclonili pronikající světlo. Juliette mířila svítilnou do úzké mezery mezi vnější stěnou sila a vysokým strojem a hledala nějakou cestu okolo. Vydala se do tmy na jedné straně a stoupala po mírně nakloněné podlaze.

„Dokážeme ji rozběhnout,“ ujistila Dawsona. „Jenom musíme přijít na to, jak má fungovat.“

„Opatrně,“ varoval ji Raph, když se k němu skutálel uvolněný kámen. Už byla výš než jejich hlavy. Viděla, že místnost nemá rohy, ani zadní stěnu. Zvedala se obloukem až nahoru.

„Je to velký kruh,“ zavolala a její hlas se odrážel mezi betonem a kovem. „Myslím, že tohle není pracovní konec.“

„Támhle jsou dveře,“ oznámil Dawson.

Juliette sklouzla po svahu, aby se připojila k němu a k Raphovi. Mezi přihlížejícími v generátorovně se s cvaknutím rozžehla další svítilna. Paprsky obou svítilen společně ozářily dveře na jednoduchých pantech. Dawson se jal zápasit s klikou na zadní části stroje. Zahekal námahou a potom kov zaskřípal a váhavě se podvolil svalům.

Když vlezli do dveří, stroj se před nimi doširoka otevřel. Na ten pohled Juliettu nic nepřipravilo. Když si nyní vzpomněla na plány, které viděla v Sólově podzemním doupěti, uvědomila si, že bagry byly nakresleny v hodně zmenšeném měřítku. Červíčci trčící na výkresu ze spodních pater měli ve skutečnosti na výšku celé patro a na délku dvojnásobek. Mohutné ocelové válce. Tenhle si hověl v jeskyni kruhového průřezu, téměř jako by se sám zahrabal. Když se proplétali vnitřkem, Juliette své lidi nabádala, aby byli opatrní. Vlezl tam s ní tucet dalších dělníků a jejich hlasy se mísily a odrážely ozvěnou labyrintem útrob stroje. Zvědavost a úžas zaplašily tabu a kopání bylo prozatím zapomenuto.

„Tohle slouží k odsunu rubaniny,“ odhadl někdo. Paprsky svítilen zatančily na kovovém pásu z propojených článků. Pod články se nacházela kola a převody a na druhé straně další články, jež se překrývaly jako hadí šupiny. Juliette okamžitě pochopila, jak se pás pohybuje, jak se články na konci překlápějí a stáčejí, aby se vrátily na začátek. Pohybující se pás na sobě unášel kamení a štěrk. Nízké ohrádky na několik centimetrů tlustých článcích měly kamenům zabraňovat v padání všude kolem. Hornina odkousnutá bagrem tudy projde dozadu a ven, kde si s ní budou muset poradit lidé s kolečky.

„Je to úplně zrezavělé,“ utrousil kdosi.

„Není to tak hrozné, jak by to mohlo být,“ prohlásila Juliette. Stroj tam stál nejméně několik set let. Původně očekávala, že najdou jenom hromadu rzi, ale ocel byla místy ještě lesklá. „Myslím, že tahle místnost byla vzduchotěsná,“ přemýšlela nahlas, když si vzpomněla na závan v týle a odsátí prachu ve chvíli, kdy se probourala dovnitř.

„Tohle je samá hydraulika,“ postěžoval si Bobby. V jeho hlase zaznívalo zklamání, jako by se dověděl, že i bohové si umývají zadek vodou. Juliette byla optimističtější. Viděla věc, která se dá spravit, pokud bude neporušený zdroj energie. Mohou tento stroj rozběhnout. Byl postaven tak, aby byl jednoduchý, jako by bohové věděli, že ten, kdo jej najde, bude méně vyspělý, méně schopný. Byl opatřen pásovým podvozkem stejně jako razicí stroj, pásy se táhly po celé délce mohutného stroje a osy byly obalené mazadlem. Další pásy na bocích a na střeše musely také zabírat o zem. Nebylo jí však jasné, jak probíhalo vlastní rubání. Kolem dopravníkového pásu a dalších nástrojů pro přepravu rozrušené horniny za stroj dorazili k ocelové stěně, jež se táhla do tmy nad nosníky a obslužné lávky.

„Tohle nedává ani trochu smysl,“ podivil se Raph, když došel k přední stěně. „Podívejte se na ta kola. Jak po nich ta věc jezdí?“ „To nejsou kola,“ řekla Juliette. Zamířila kuželem světla. „Celý přední díl se otáčí. Tady je čep.“ Ukázala na osu ve středu stěny tlustou jako dva lidé stojící vedle sebe. „A ty disky musí vyčnívat i na druhou stranu a krájet horninu.“

Bobby nevěřícně odfoukl. „Pevnou skálu?“

Juliette se pokusila otočit jedním z disků. Sotva se pohnul. Na to bude zapotřebí sud maziva.

„Myslím, že Jules má pravdu,“ ozval se Raph. Držel nadzvednuté víko skříně o velikosti dvoupalandy a svítil si dovnitř. „Tady je převodová skříň, která vypadá na to, že tomu zprostředkovává pohon.“ Juliette k němu přistoupila. V zaschlém mazadle tam byl zatuhlý šnekový převod silný jako lidský pas. Šnek zabíral do zubů, které měly otáčet stěnou. Převodová skříň byla stejně velká a robustní jako ta u generátoru. Větší.

„Špatné zprávy,“ oznámil Bobby. „Podívejte se, kam vede tahle hřídel.“

Tři paprsky světla se soustředily na hnací hřídeli a sledovaly ji až k místu, kde končila v prázdném prostoru. Ta prostorná dutina uvnitř obřího stroje, všechno to prázdno, ve kterém stáli, bylo místo, kde mělo spočívat srdce bestie.

„Ten už se nikam nevydá,“ zabručel Raph.

Juliette odkráčela zpátky k zádi stroje. Mohutné vzpěry tvořící lože motoru byly holé. Ona i ostatní mechanici si lámali hlavu úvahami, kde by se měla nacházet pohonná jednotka. A nyní, když věděla, co má hledat, uviděla úchyty. Bylo jich šest: sloupky se závitem o průměru dvacet centimetrů, pokryté prastarým ztvrdlým mazadlem. Odpovídající matice pro každý sloupek visely na hácích pod vzpěrami. Bohové s ní komunikovali. Promlouvali k ní. Dávní předkové zanechali poselství zapsané v jazyce lidí, kteří znají stroje. Mluvili k ní přes nezměrné dálavy času a říkali: Tohle přijde sem. Drž se těchto stop.

Naftař Fitz poklekl vedle Julietty a vzal ji za loket. „Mrzí mě to kvůli tvým přátelům,“ řekl a myslel tím Sóla a děti, ale Juliette si pomyslela, že to zní, jako by se mu kvůli všem ostatním ulevilo. Když se ohlédla ke konci té kovové jeskyně, uviděla, jak dovnitř nahlížejí další horníci a mechanici, kteří se k nim váhají připojit. Všichni by byli rádi, kdyby tento podnik skončil tady a teď, kdyby už dál nekopala. Ale Juliettu už nepohánělo jenom nutkání; začínala před sebou vidět cíl. Ten stroj před nimi nebyl ukryt. Byl uložen v bezpečí. Chráněn. Zakonzervován. Z nějakého jí neznámého důvodu natřen mazadlem proti působení vzduchu.

„Zazdíme to zase?“ zeptal se Dawson. I ten starý prošedivělý mechanik se celý třásl na to, aby už dál nekopali.

„Na něco čeká,“ pronesla Juliette. Sňala jednu z matic z háku a položila ji na vrchol mazadlem oplácaného sloupku. Velikost toho úchytu jí byla povědomá. Pomyslela na to, jak celý život seřizovala hlavní generátor. „Musí se otevírat,“ řekla. „Jeho břicho by se mělo dát otevírat. Prohlédněte zadek stroje, tam, kudy jsme sem přišli. Zadní stěna by měla jít nějak odstranit, nejen proto, aby mohla rubanina ven, ale také proto, aby se dalo něco dopravit dovnitř. Motor vůbec nechybí.“

Raph stál vedle ní a mířil jí svítilnou na prsa, aby viděl na její obličej.

„Já vím, proč jej sem uložili,“ sdělila mu, zatímco se ostatní odloudali zkoumat záď stroje. „Vím, proč jej uložili vedle generátorovny.“

ČTYŘI

SILO 18

Když se Juliette vynořila z nitra bagru, Shirly a Kali stále ještě čistily hlavní generátor. Bobby vysvětloval ostatním, jak se záď bagru otevírá, které šrouby je třeba odšroubovat a jak se sejmou pláty krytu. Juliette je nechala změřit rozestupy mezi sloupky a potom mezi úchyty záložního generátoru, aby si ověřila to, co už věděla. Stroj, který odkryli, byl živý plán. Bylo to skutečně poselství z dávných časů. Jeden objev vyvolal kaskádu dalších.

Juliette přihlížela, jak Kali ždímá kal z hadru, než jej namočí do druhého kbelíku s méně špinavou vodou, a zjevila se jí pravda: motor zchátrá, když zůstane tisíc let stát. Bude šlapat jenom tehdy, když bude používán, když parta lidí zasvětí své životy péči o něj. Když Shirly utírala hučící hlavní generátor, z namydleného horkého výfukového potrubí stoupala pára a Juliette pochopila, jak celé roky pracovali pro tuto chvíli. Přestože její dávná přítelkyně a nyní šéfka mechanického úseku – Shirly tento projekt odsuzovala, celou dobu jí pomáhala. Menší generátor na opačné straně hlavního zdroje elektřiny měl jiný, významnější účel.

„Rozteče úchytů sedí,“ oznámil jí Raph s měřicím pásmem v ruce. „Myslíš, že ten stroj použili k tomu, aby sem dopravili generátor?“

Shirly hodila dolů špinavý hadr a čistší vylétl nahoru. Dělník a stín nabrali rytmus jako pracující písty.

„Myslím, že záložní generátor má bagru umožnit cestu odsud,“ odpověděla Raphovi. Jediné, co jí nešlo na rozum, bylo, proč by někdo posílal pryč záložní zdroj energie, byť třeba jen nakrátko.

Celé silo by pak bylo vystaveno na milost a nemilost výpadku. To už mohli stejně dobře najít za zdí motor rozdrolený na hromadu rzi. Bylo obtížné si představit, že by někdo souhlasil s plány, které se jí skládaly v hlavě do konkrétních obrysů.

Vzduchem slétl obloukem hadr a se šplouchnutím dopadl do kbelíku hnědé vody. Další už Kali nahoru nehodila. Hleděla ke vchodu do generátorovny. Juliette sledovala pohled stínu a ucítila nával horka. Mezi špinavými, černými muži a ženami z mechanického úseku stál neposkvrněný mladý muž v zářivé stříbrné a na něco se vyptával. Jeden muž ukázal a Lukas Kyle, šéf úseku IT a Juliettin milenec, zamířil k ní.

„Nech odstavit záložní generátor a udělat na něm údržbu,“ vybídla Juliette Rapha a ten viditelně ztuhl. Zjevně věděl, kam tohle spěje. „Potřebujeme jej namontovat do bagru aspoň na tak dlouho, abychom viděli, co vlastně dělá. Beztak jsme měli v plánu sundat a vyčistit výfuková potrubí. “

Raph přikývl, ale střídavě zatínal a povoloval zuby. Juliette ho poplácala po zádech a vydala se Lukasovi naproti. Neodvažovala se podívat nahoru na Shirly.

„Co tady dole děláš?“ zeptala se ho. Mluvila s Lukasem den předtím a on se jí o žádné návštěvě nezmiňoval. Měl v úmyslu ji zahnat do kouta.

Lukas přistoupil k ní a zamračil se – a Juliette se za svůj tón zastyděla. Nepřivítala ho objetím, ani vstřícným podáním ruky. Byla příliš vzrušená z objevů toho dne, příliš napjatá.

„Měl bych se zeptat na totéž,“ odvětil. Zabloudil pohledem ke kráteru v zadní zdi. „Zatímco ty tady vybouráváš díry, vedoucí IT starostuje.“

„Takže se nic nezměnilo,“ zasmála se Juliette, aby pročistila vzduch. Ale Lukas se neusmál. Vzala ho za loket a odvedla ho od generátoru stranou do haly. „Promiň,“ omluvila se. „Jenom mě překvapilo, že tě tady vidím. Měl jsi mě varovat, že přijdeš…“

„A vést tenhle rozhovor vysílačkou?“

Juliette vzdychla. „Máš pravdu. A vážně_ jsem ráda, že tě vidím. Jestli potřebuješ, abych šla nahoru a podepsala nějaké věci, ráda půjdu. Jestli je třeba, abych přednesla proslov nebo políbila nějaké dítě, udělám to. Ale minulý týden jsem ti jasně řekla, že najdu nějaký způsob, jak dostat své přátele sem. A protože jsi vetoval můj návrh, že se tam vypravím přes kopce…“

Lukas na to drzé kacířství vyvalil oči. Rozhlédl se po hale, jestli někdo není nablízku. „Jules, ty si děláš starosti o hrstku lidí, zatímco v silu vzrůstá neklid. Odshora dolů se šíří nesouhlasná šeptanda. Jsou to ozvěny toho posledního povstání, které jsi podnítila, jenomže teď jsou namířeny proti nám.“

Juliette cítila, jak jí kůži zalévá horko. Spustila ruku z Lukasova lokte. „Já jsem o ten poslední boj nestála. Dokonce jsem na něj ani nebyla tady.“

„Ale jsi tady na tenhle.“ Oči měl smutné, ne rozhněvané, a Juliette si uvědomila, že mu dny na samém vrcholu připadají stejně dlouhé jako jí dny tady dole v mechanickém úseku. Za poslední týden strávili vzájemnými rozhovory méně času, než když pobývala v silu sedmnáct. Byli si blíž, ale hrozilo jim odcizení.

„Co chceš, abych udělala?“ vyzvídala.

„Především nekopej. Prosím tě. Billings už vyřizoval tucet stížností sousedů, kteří se bojí, co se stane. Někteří tvrdí, že si pro nás přijde venek. Jeden kněz ze středních pater teď drží dvě neděle týdně, aby varoval před nebezpečím, protože podle jeho vize silo po okraj naplní prach a tisíce lidí zemřou…“

„Kněží…“ utrousila Juliette.

„Jo, kněží. A lidé se na jeho neděle scházejí z nejvyššího hořejška i z nejspodnější hlubiny. Až bude považovat za nutné držet tři týdně, budeme mít na krku rozvášněný dav.“

Juliette si rukou prohrábla vlasy a z těch se vysypaly kamínky a suť. Provinile se podívala na obláček prachu.

„Co si lidé myslí, že se mi přihodilo mimo silo? O mém čištění? Co si povídají?“

„Někteří tomu sotva dokážou uvěřit,“ řekl Lukas. „Připadá jim to jako legenda. Jo, my v IT víme, co se stalo, ale někteří pochybují, jestli tě vůbec poslali čistit. Slyšel jsem už i názor, že to byl předvolební trik.“

Juliette potichu zaklela. „A zprávy o ostatních silech?“

„Já se ostatním snažím už celé roky vysvětlit, že hvězdy jsou slunce jako to naše. Některé věci jsou příliš velké k pochopení. A nemyslím si, že by to záchrana tvých přátel nějak změnila. Můžeš klidně napochodovat doprostřed bazaru se svým přítelem od vysílaček a oznámit, že přišel z jiného sila, a lidé ti to budou věřit stejně.“

„S Walkerem?“ Juliette zavrtěla hlavou, ale věděla, že má pravdu. „Já se své přátele nesnažím přivést proto, abych dokázala to, co se mi přihodilo, Luku. Tady nejde o mě. Oni tam žijí mezi mrtvými. Mezi duchy.“

„A my snad ne? Neživíme se snad na svých mrtvých? Prosím tě, Jules, stovky lidí zemřou, abys zachránila hrstku jiných. Možná jim je tam lépe.“

Juliette se zhluboka nadechla, zadržela dech a dělala, co mohla, aby se nenechala unést hněvem. „Není, Lukasi. Muž, kterého chci zachránit, se z života o samotě za ty roky napůl zbláznil. Ty děti tam samy mají děti. Potřebují naše lékaře a potřebují naši pomoc. A kromě toho… jsem jim to slíbila.“

Její prosby odměnil smutnýma očima. Nebylo to k ničemu. Jak člověka přimějete, aby mu záleželo na lidech, se kterými se nikdy nesetkal? Juliette od něho očekávala nemožné a jí samé bylo také co vyčítat. Projevovala opravdu starost o lidi, jimž o nedělích nalévali dvakrát do myslí jed? Nebo o ty neznámé, jež byla zvolena vést, ale nikdy se s nimi nesetkala?

„Já jsem tuhle funkci nechtěla,“ připomněla Lukasovi. Dalo jí práci nesklouznout k vyčítavému tónu. Jiní chtěli, aby byla starostkou, ne ona. Ačkoliv jich už patrně nebylo tolik jako předtím.

„Já jsem také nevěděl, pro co dělám stín,“ namítl Lukas. Chystal se ještě něco dodat, ale zarazil se, když z generátorovny odešla skupina horníků. Od bot se jim vířil oblak prachu.

„Chtěl jsi ještě něco říct?“ zeptala se.

„Chtěl jsem tě požádat, abys kopala v tajnosti, když už musíš kopat. Anebo to nechat na těchhle lidech a vrátit se…“

Svoji větu nedořekl.

„Jestli jsi chtěl říci domů, pak tady je můj domov. To nejsme opravdu o nic lepší než ti minulí, kteří veleli před námi? Lhát našim lidem? Jednat za jejich zády?“

„Myslím, že bychom mohli být horší,“ odpověděl. „Oni nás jenom drželi naživu.“

Tomu se Juliette zasmála. „Nás? Rozhodli se poslat na smrt tebe i mě.“

Lukas vzdychl. „Myslel jsem všechny ostatní.“ Ale nemohl si pomoci: když se Juliette smála dál, rozlil se mu na tváři úsměv. Prach a slzy se jí na tvářích mísily v blátivé šmouhy.

„Dej mi pár dní tady dole,“ řekla. To nebyla žádost; to byl ústupek. „Nech mě zjistit, jestli vůbec máme prostředky ke kopání. Potom zase přijdu líbat děti a pohřbívat mrtvé – samozřejmě ne nutně v tomhle pořadí.“

Lukas se její morbiditě zamračil. „A potlačíš šíření bludů?“

Přikývla. „Jestli budeme kopat, tak v tichosti.“ Nicméně jí nebylo jasné, jestli to s takovým strojem, jaký objevila, bude vůbec možné. „Ostatně jsem beztak pomýšlela na mírné omezení dodávek elektřiny. Na nějakou dobu nechci, aby hlavní generátor běžel naplno. Jenom tak pro všechny případy.“

Lukas přikývl a Juliette si uvědomila, jak snadné a nutné jí připadá lhaní. Uvažovala o tom, že by mu rovnou pověděla o svém dalším nápadu, o kterém přemýšlela celé týdny, celou tu dobu, kdy se na ošetřovně zotavovala z popálenin. Potřebovala něco udělat nahoře, ale viděla, že Lukas není ve vhodné náladě na to, aby ho popuzovala ještě víc. A proto mu prozradila jenom tu část svého plánu, o které si myslela, že ho potěší.

„Až se to tady dole rozběhne, mám v plánu přijít nahoru a chvíli tam zůstat,“ řekla a vzala ho za ruku. „Vrátit se na čas domů.“

Lukas se usmál.

„Ale poslouchej,“ upozornila ho, protože ji přepadlo nutkání varovat ho. „Viděla jsem svět venku, Luku. V noci bývám vzhůru a poslouchám Walkovu vysílačku. Je tam spousta lidí jako my, žijí izolovaně, žijí ve strachu, jsou udržovaní v nevědomosti. Chci toho udělat víc než jenom zachránit své přátele. Doufám, že to víš. Mám v úmyslu dostat se na kloub tomu, co se děje za těmihle zdmi.“

Lukasovi několikrát poskočil ohryzek nahoru a dolů. Jeho úsměv se vytratil. „Míříš příliš daleko,“ prohlásil schlíple.

Juliette se usmála a stiskla svému milému ruku. „Říká člověk, který pozoruje hvězdy.“

PĚT

SILO 17

„Sólo! Pane Sólo!“

Slabý dětský hlas pronikal do nejhlubších koutů pěstitelského centra. Doléhal až k chladným záhonům, kde už nesvítila světla a kde nic nerostlo. Tam Jimmy Parker seděl sám na půdě bez života se vzpomínkami na starého přítele.

Líně sbíral hrudky hlíny a drtil je mezi prsty na prach. Když zapojil představivost naplno, cítil přes oblečení píchání drápků. Slyšel, jak Stínovi rachotí v bříšku jako ve vodním čerpadle. Ale vyvolávání těch představ bylo stále obtížnější, jak se ten hlas, který křičel jeho jméno, blížil. Poslední spletí rostlin, které děti říkaly Divočina, se prodralo světlo svítilny.

„Tady jsi!“

Malá Elise nadělala hluk zcela neúměrný své drobné postavičce. Přidupala k němu ve svých příliš velkých botách. Jimmy se díval, jak se k němu blíží, a vzpomněl si, jak si kdysi dávno přál, aby Stín uměl mluvit. Míval nesčetné sny, ve kterých Stín byl chlapcem s černou srstí a hlubokým hlasem. Dnes už takové sny neměl. Dnes byl vděčný za nemluvné roky se starým přítelem.

Elise se protáhla tyčemi ohrady a objala Jimmyho paži. Svítilna, kterou mu namířenou nahoru tiskla na prsa, ho oslepovala.

„Je čas jít,“ tahala ho Elise. „Je čas jít, pane Sólo.“

Znovu zamrkal do ostrého světla a věděl, že holčička má pravdu. Přestože Elise byla ze všech nejmladší, urovnala víc sporů, než jich vyvolala. Jimmy rozmělnil poslední hrudku, rozsypal hlínu po zemi a oprášil si ruku o stehno. Nechtělo se mu odejít, ale věděl, že tam nemohou zůstat. Připomněl si, že to bude jen dočasně. Juliette to říkala. Řekla, že se může vrátit a žít tady se všemi ostatními, kteří přijdou. Nějakou dobu se nebude pořádat žádná loterie. Bude spousta nových lidí. Ti jeho silo zase opraví.

Jimmy se při pomyšlení na tolik lidí otřásl. Elise ho tahala za ruku. „Pojďme. Pojďme,“ opakovala.

A Jimmy si uvědomil, z čeho má strach. Ne z toho, že jednoho zatím ještě vzdáleného – dne odejde. Ne z toho, že se přestěhuje do hlubiny, jež už byla téměř odvodněná a už ho neděsila. Byla to představa toho, do čeho se může vrátit. Jeho domov se stával bezpečnějším s tím, jak se vyprazdňoval; Jimmy byl napaden, když se zase začal zaplňovat. Kdesi v hloubi duše si přál prostě zůstat sám, být Sólo.

Zvedl se a dovolil Elise, aby ho odvedla na odpočívadlo. Energicky ho táhla za sebou za mozolnatou ruku. Před hlavními dveřmi posbírala své věci odložené u schodů. Zdola bylo slyšet Ricksona a ostatní. Jejich hlasy se odrážely ozvěnou v tiché betonové šachtě. Jedno z nouzových světel na patře nesvítilo, což v matně zeleném prostředí vytvářelo černou skvrnu. Elise si upravila na rameni mošnu, v níž měla památník, a popadla horní držadlo svého batůžku. Jídlo, voda, náhradní oblečení, baterie, ošuntělá panenka, kartáč na vlasy – prakticky veškerý její majetek. Jimmy jí podržel popruh, aby do něj mohla nasoukat ruku, a potom zvedl svůj náklad. Hlasy ostatních se vytratily, jen schodiště se chvělo a znělo jejich kroky cestou dolů, což působilo jako nezvyklý směr na to, aby se dostali ven.

„Jak dlouho potrvá, než pro nás Jewel přijde?“ Vzala Jimmyho za ruku a scházeli po spirále dolů vedle sebe.

„Nebude to dlouho.“ To byla Jimmyho varianta odpovědi nevím. „Zkouší to. Je to daleko. Víš, jak dlouho trvalo, než voda klesla a zmizela?“

Elise zakývala hlavou. „Počítala jsem schody,“ připomněla.

„No vidíš. Teď k nám budou muset prokopat chodbu pevnou skálou. To nebude snadné.“

„Hannah říká, že až Jewel přijde, budou tady desítky a desítky lidí.“

Jimmy polkl. „Stovky,“ přisvědčil chraptivě. „Dokonce tisíce.“

Elise mu stiskla ruku. Nechali za sebou dalších deset schodů. Oba je v duchu počítali. Oběma činilo potíže počítat do tolika.

„Rickson říká, že nás nechtějí zachránit, ale že chtějí naše silo.“

„Ano, hm, on vidí v lidech to zlé,“ opáčil Jimmy. „Stejně jako ty v nich vidíš to dobré.“

Elise se na Jimmyho podívala. Oba už se v počítání ztratili. Vrtalo mu hlavou, jestli si Elise dokáže představit, jak vypadají tisíce lidí. On sám už si to sotva pamatoval.

„Já bych chtěla, aby viděl v lidech dobro jako já,“ prohlásila.

Jimmy se zastavil, ačkoli ještě nedošli na další odpočívadlo. Elise, držící ho za ruku a druhou rukou svírající mošnu, se zastavila také. Poklekl, aby jí byl blíž. Když ohrnula rty, uviděl mezeru po vypadlém zubu.

„Ve všech lidech je trochu dobra,“ řekl Jimmy. Stiskl Elise rameno a ucítil, jak se mu v krku tvoří knedlík. „Ale je v nich i zlo. Rickson má v lecčems pravdu.“

Říkal to nerad. Nechtěl Elise zatěžovat hlavu takovými věcmi. Měl ji rád, jako by byla jeho vlastní. A chtěl jí poskytnout velké ocelové dveře, které bude potřebovat, jestli se silo zase rozroste. Proto jí dovolil rozřezat knihy v plechových krabicích a vzít si stránky, které se jí líbily. Proto jí pomáhal vybírat ty, které byly důležité. Ty, které vybral, byly ty, které jí pomohou přežít.

„Budeš se muset začít na svět dívat Ricksonovýma očima,“ poučil ji a nenáviděl za ta slova sám sebe. Vstal a už bez počítání pro změnu táhl za sebou po schodech on ji. Otřel si oči dřív, než si Elise všimla, že pláče, než mu položila jednu ze svých jednoduchých otázek, na něž neexistuje jednoduchá odpověď.

ŠEST

SILO 17

Bylo obtížné zanechat za sebou jasné osvětlení a pohodlí starého domova, ale Jimmy souhlasil s tím, že se přestěhuje do dolních farem. Děti se tam cítily dobře a rychle se znovu vpravily do práce na záhonech. A bylo to blíž ke zbytku klesající záplavy.

Jimmy sestupoval po kluzkých schodech s čerstvými skvrnami rzi a poslouchal pleskavou melodii kapek vody dopadajících na hladinu nebo na ocel. Záplava zalila mnoho zelených nouzových světel. I v těch, která svítila, zbývaly kalné bubliny zadržené vody. Jimmy pomyslel na ryby, které kdysi plavaly v prostorech, jež nyní vyplňoval volný vzduch. Jak voda ustupovala, několik se jich zase objevilo, třebaže si myslel, že už dávno vylovil všechny. Ryby polapené ve vysychajících tůňkách bylo snadné chytat. Naučil Elise, jak na to, ale té dělalo potíže sundat je z háčku. Kluzcí tvorové se jí neustále vysmekávali z ruky zpátky do vody. Jimmy jí žertem vyčítal, že to dělá schválně, a Elise přiznala, že ji víc baví je lovit než je jíst. Nechal ji posledních několik kousků chytat stále dokola, až se jí těch ubohých živočichů příliš zželelo, než aby v tom pokračovala. Rickson, Hannah a dvojčata rádi zbavili zoufalé oběti utrpení a snědli je.

Jimmy vyhlédl přes zábradlí nad sebe a představil si tam uprostřed vzduchu svůj splávek. Představoval si, jak se na něj shora dívá Stín a seká po něm tlapkou, jako by Jimmy nyní byl ryba ve vodní pasti. Pokusil se vyfouknout bubliny, ale nic z toho nevzešlo, jenom ho v nose zalechtaly vousy.

Úplně dole pod schody zůstala velká kaluž. Podlaha tu byla vodorovná, nesvažovala se, aby umožňovala vodě odtékat. Nepočítalo se s tím, že by záplava mohla dosáhnout tak vysoko. Jimmy zapnul svítilnu a její paprsek se zařízl do bezútěšné tmy hluboko v mechanickém úseku. Otevřeným vchodem se vinul elektrický kabel a proplétal se kolem bezpečnostního stanoviště. Stejnou trasou kličkovala hadice natažená tam a zpět. Kabel a hadice znaly cestu k čerpadlům; zbyly tam po Juliettě.

Jimmy sledoval jejich trasu. Když sešel pod schody poprvé, našel plastovou kopuli její přilby. Ležela mezi hromadou smetí, trosek a kalu, ve všem tom nánosu, který zůstal, když voda ustoupila. Snažil se ji co nejlépe očistit a našel i kovové podložky – ty, jimiž zatěžoval své papírové padáčky – jako stříbrné mince mezi usazeninami. Většina neřádstva tam zůstala ležet. Jediná věc, kterou odtamtud vyzvedl, byla ta přilba.

Kabel a hadice se stočily dolů po rovných schodech. Jimmy je následoval a dával si pozor, aby neupadl. Z trubek a kabelů nad ním tu a tam ukápla voda a pleskla mu na rameno nebo na hlavu. Kapky se ve světle svítilny třpytily. Všechno ostatní bylo tmavé. Pokoušel se představit si, jak to vypadalo, když to tady bylo plné vody a nedokázal to. Bylo to tu dost děsivé i za sucha.

Voda ho pleskla přímo do temene a potom ho zalechtala stružka stékající do vousů. „Z větší části za sucha,“ upřesnil Jimmy stropu. Sešel na úpatí schodů. Teď už ho vedl jenom drát, jejž bylo špatně vidět. Postupoval halou a pod nohama se mu rozstřikovala tenká vrstvička vody. Juliette říkala, že je důležité být tady dole, až čerpadlo dokončí svou práci. Někdo bude muset být nablízku, aby je vypínal a zapínal. Voda bude dál prosakovat dovnitř, takže čerpadlo bude zase muset pracovat, ale není dobré, aby běželo nasucho. Řekla mu, že by se zavařilo nějaké „oběžné kolo“.

Jimmy našel čerpadlo. Nespokojeně rachotilo. Přes okraj jámy Juliette ho varovala, aby dával dobrý pozor a nespadl do ní – se ohýbala dolů tlustá trubka a z hlubiny se ozýval srkavý a kloktavý zvuk. Jimmy dolů namířil svítilnu a uviděl, že šachta je skoro prázdná. Jenom asi čtvrt metru vody vířené marným sáním velké trubky.

Vytáhl z náprsní kapsy štípací kleště a vylovil kabel z vrstvičky vody. Čerpadlo zlostně bručelo, ozývalo se řinčení kovu o kov, ve vzduchu se vznášel pach horkých elektrických obvodů a z válcového pouzdra, jež obstarávalo pohon čerpadla, stoupala pára. Ze dvou oddělených pramenů kabelu Jimmy jeden přestřihl. Čerpadlo se ještě okamžik točilo, ale vzápětí začalo zpomalovat. Juliette Jimmymu řekla, co má udělat. Sloupl izolaci z konce přestřiženého pramene a zkroutil tenoučké drátky dohromady. Až se jáma znovu naplní, Jimmy bude muset zkratovat startovací tlačítko ručně, stejně jako to před tolika týdny udělala ona. Může se přitom střídat s dětmi. Budou žít nad patry poničenými záplavou, pečovat o Divočinu a udržovat silo suché, dokud pro ně Juliette nepřijde.

SEDM

SILO 18

Hádka se Shirly o generátor byla ošklivá. Juliette dosáhla svého, ale nevnímala to jako vítězství. Dívala se, jak její dlouholetá kamarádka rázuje pryč, a pokoušela se představit si sebe na jejím místě. Od smrti Shirlyina manžela Marcka uplynulo teprve několik měsíců. Juliette byla po ztrátě George zdrcená dobrý rok. A teď si nějaká starostka přijde za vedoucím mechanického úseku s tím, že si vezme záložní generátor. Ukradne jej. Zanechá silo na milost a nemilost mechanické poruše. Z nějakého ozubeného kola se ulomí jediný zub a všechna patra se ponoří do temnoty a všechna čerpadla ztichnou, dokud se to nepodaří opravit.

Juliette ani nepotřebovala slyšet Shirlyiny argumenty. Mohla je docela dobře vyjmenovat sama. Nyní stála sama v šeré chodbě, jíž doznívaly kroky její přítelkyně, a přemýšlela, co to vlastně dělá. I ti nejbližší v ni ztrácejí důvěru. A proč to dělá? Kvůli slibu? Nebo je jenom tvrdohlavá?

Poškrábala se na paži, kde ji pod rukávem svědila jedna jizva, a vzpomněla si na rozhovor s otcem po téměř dvaceti letech tvrdohlavého vzájemného vyhýbání. Ani jeden z nich nepřiznal, jak byl hloupý, ale viselo to mezi nimi jako po generace děděný přehoz. Urážlivá hrdost, jejich chyba, zdroj jejich úporné snahy něco v životě dokázat a také příčina škod, které za sebou tak často zanechávali.

Juliette se otočila a vydala se zpátky do generátorovny. Rachot u zadní zdi jí připomněl… nevyrovnanější dny. Hluk rubání vyvolával asociace s rozhašeným generátorem její mladistvé, bouřlivé a nebezpečné minulosti.

Na záložním generátoru už se pracovalo. Dawson a jeho parta už odpojili výfukové potrubí. Raph mohutným klíčem povoloval jednu z obřích matic na předním úchytu, aby generátor oddělil od jeho prastarého lože. Juliettě teprve teď naplno došlo, že se do toho opravdu pustila. Shirly měla plné právo se zlobit.

Přešla sál, sklonila hlavu pod armaturu v jedné díře ve zdi, prošla dovnitř a v zádi velkého bagru, či spíš razicího stroje, našla Bobbyho, jak se škrábe ve vousech. Bobby byl obr. Vlasy měl dlouhé a spletené do copánků, v nichž si horníci libovali, a stopy námahy od dolování ve tmě se na uhlově černé kůži ztrácely. Byl ve všech ohledech opakem svého kamaráda Rapha. Vedle něj tiše stála jeho dcera Hyla, jež byla současně jeho stínem.

„Jak to vypadá?“ zeptala se Juliette.

„Myslíš, jak jsme daleko? Nebo jak je na tom tenhle stroj?“ Bobby se otočil a chvíli si ji prohlížel. „Já ti povím, jak to s ním je. Není dělaný pro zatáčení, jak bys potřebovala. Zamíří dopředu rovně jako tyč. Není ho jak řídit.“

Juliette se pozdravila s Hylou a obhlédla pokrok prací na bagru. Očišťování šlo bez potíží a stroj byl v pozoruhodně dobrém stavu. Vzala Bobbyho za loket. „Půjde ho řídit,“ ujistila ho. „Tady napravo rozmístíme u stěny železné klíny.“ Ukázala tam. Tmavou skálu osvětlovaly nahoře zavěšené reflektory z dolů. „Až se zadek o ty klíny opře, donutí to předek, aby se stočil stranou.“ Jednou rukou, zastupující bagr, zatlačila na zápěstí druhé a ruku vyhnula, aby ten manévr naznačila.

Bobby váhavě zabručel na souhlas. „Půjde to pomalu, ale mohlo by to fungovat.“ Rozložil arch jemného papíru, plán rozmístění všech sil, a prohlížel si trasu, kterou Juliette načrtla. Ukradla tu mapu z Lukasovy skryté kanceláře a navrhovaný průkop se stáčel obloukem ze sila osmnáct k silu sedmnáct, z generátorovny do generátorovny. „Budeme ho muset taky sklopit dolů, protože stojí na svahu, jako by se chtěl vydat nahoru.“

„Není problém. Jak jsme na tom s výztužemi?“

Hyla si prohlížela oba dospělé, v jedné ruce držela kamennou tabulku, ve druhé převracela kousek uhlu. Bobby se zadíval ke stropu a zamračil se.

„Erik se zrovna nehrne půjčit to, co má. Prý může vyšetřit dost traverz na devět set metrů. Řekl jsem mu, že budeš chtít pětkrát nebo desetkrát tolik. “

„V tom případě budeme muset vzít nějaké z dolů.“ Juliette kývla na Hylu a její tabulku, aby naznačila, že to má zapsat.

„Ty chceš tady dole vyvolat války, co?“ Bobby se zjevně rozčileně popotahoval za vousy. Hyla přestala škrábat uhlem po tabulce, přejížděla pohledem z jednoho nadřízeného na druhého a nevěděla, co má dělat.

„Promluvím s Erikem,“ ujistila Juliette Bobbyho. „Když mu slíbím hromadu ocelových traverz, které najdeme ve druhém silu, on povolí.“

Bobby pozvedl obočí. „Jen aby nepovolila ta tvoje štola.“ Nervózně se zasmál a Juliette kývla na jeho dceru. „Budeme potřebovat šestatřicet stropnic a dvaasedmdesát stojek.“

Hyla vrhla na Bobbyho provinilý pohled a zapsala to.

„Jestli se tenhle krám rozjede, bude za sebou nechávat hodně rubaniny,“ prohlásil Bobby. „Odnášení hlušiny do drtičky v dolech nadělá binec a bude vyžadovat stejný počet lidí jako kopání.“ Pomyšlení na drtičku, kde se hlušina rozemílala na prášek a vháněla do vyfukovacího potrubí, probudilo bolestné vzpomínky. Juliette sklonila svítilnu k Bobbyho nohám a snažila se nemyslet na minulost. „Nebudeme hlušinu vyfukovat ven,“ sdělila mu. „Šachta šest je skoro přímo pod námi. Když budeme kopat dolů, narazíme na ni.“ „Ty chceš zasypat šestku?“ otázal se Bobby nevěřícně.

„Beztak už je skoro vytěžená. A po prokopání do druhého sila budeme mít rudy dvojnásobek.“

„Erikovi z toho praskne těsnění. Ty nikoho nevynecháš, co?“ Juliette si starého přítele změřila pohledem. „Jak nevynechám?“ „Nikoho, koho můžeš naštvat.“

Juliette si toho popíchnutí nevšímala a obrátila se k Hyle: „Zapiš poznámku pro Courtnee. Chci nechat udělat na záložním generátoru kompletní údržbu, než ho použijeme. Až ho namontujeme sem, nebude dost místa na sundávání hlav válců a kontrolu těsnění. Strop bude moc nízko.“

Juliette pokračovala v obhlídce bagru a Bobby šel s ní. „Budeš na to tady dohlížet, že?“ zeptal se. „Budeš tady na připojování generátoru k tomuhle monstru, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Obávám se, že ne. Bude tomu velet Dawson. Lukas má pravdu. Musím jít nahoru a obcházet…“

„Houbeles,“ prohlásil Bobby. „Co to má znamenat, Jules? Ještě jsem tě nikdy neviděl opustit projekt takhle v polovině, i když to znamenalo, že budeš makat na tři směny.“

Juliette se otočila a vrhla po Hyle onen pohled, který všem dětem a stínům dává na vědomí, že jejich výskyt v doslechu není žádoucí. Hyla zůstala pozadu a oba staří přátelé pokračovali v chůzi.

„Můj pobyt tady dole vyvolává neklid,“ sdělila Juliette Bobbymu a její tichý hlas spolkla rozlehlost stroje okolo. „Lukas udělal dobře, že přišel a odvolal mě.“ Chladně se na starého horníka podívala. „Ale jestli se mu tohle donese, zmlátím tě do bezvědomí.“

Zasmál se a zvedl ruce dlaněmi ven. „Nemusíš mi to zdůrazňovat. Jsem ženatý.“

Juliette přikývla. „Bude nejlépe, když budete všichni kopat, zatímco já budu jinde. Jestli je potřeba, abych od toho odvedla pozornost, odvedu ji.“ Došli na konec prázdna, které brzy zaplní záložní generátor. Bylo to tak chytře zařízeno, aby choulostivý motor zůstal venku, kde se mu dostane obsluhy a údržby. Zbytek bagru byla jenom ocel, rubací zuby a převody zakonzervované mazadlem.

„Ti tvoji přátelé,“ ozval se Bobby, „stojí za to?“

„Stojí.“ Juliette si dávného přítele upřeně prohlížela. „Ale nedělám to jenom kvůli nim. Dělám to i kvůli nám.“

Bobby si hryzal vousy. „To nechápu,“ přiznal po chvilce. „Potřebujeme dokázat, že to funguje,“ vysvětlila. „Tohle je teprve začátek.“

Bobby přimhouřil oči. „No, kdyby to nebyl něčeho začátek, troufl bych si říct, že to věstí konec něčeho jiného.“

OSM

SILO 18

Juliette se zastavila před Walkerovou dílnou, zaklepala a vešla. Slyšela o něm vyprávět, že byl při povstání s ostatními lidmi, ale ty zvěsti byly jako kolečko, jehož zuby odmítaly zapadnout do čehokoliv v její hlavě. Pokud šlo o ni, byla to pouhá legenda – předpokládala, že něco na způsob toho, jak se její výlet mezi sily vymykal představivosti většiny lidí. Pověst. Mýtus. Kdo vůbec je ta ženská z mechanického úseku, která tvrdí, že viděla jinou zemi? Nad takovými povídačkami se mávalo rukou – pokud ovšem legenda nezapustila kořeny a nevypučelo z ní náboženství.

„Jules!“ Walker zamžoural od svého stolu, jedno oko za zvětšovacím sklem velké jako rajče. Odsunul lupu stranou a oko se mu scvrklo na normální velikost. „Dobře, dobře. Jsem tak rád, že jsi tady.“ Kývl na ni, ať jde blíž. V místnosti to páchlo spálenými vlasy, jako by si stařík nedával pozor na jejich dlouhé prameny, když se skláněl nad pájením.

„Přišla jsem jenom odvysílat něco Sólovi,“ oznámila. „A dát ti vědět, že budu pár dní pryč.“

„Eh?“ Walker se zamračil. Zasunul do kapes zástěry několik malých nástrojů a přitiskl hrot páječky na mokrou houbu. Zasyčení připomnělo Juliettě mrzutou kočku, která sídlívala v místnosti s čerpadly a prskávala na ni ze tmy. „Ten chlap, ten Lukas, tě tahá pryč?“

Juliettě to připomnělo, že Walker není přítelem otevřených prostorů, ale je přítelem nosičů. A ti jsou přáteli jeho poukázek.

„Částečně,“ přiznala. Přitáhla si stoličku, svezla se na ni a prohlížela si poškrábané a mazadlem ušpiněné ruce. „Další důvod je, že práce na průkopu nějakou dobu potrvá, a ty přece víš, jak znervózním, když nemám co dělat. Už přemýšlím o dalším projektu. A ten bude ještě méně populární než tenhle.“

Walker se na ni chvíli díval, pak zvedl pohled ke stropu a náhle vytřeštil oči. Nějak uhádl, co má Juliette v plánu. „Ty jsi jako miska chili od Courtnee,“ hlesl. „Děláš potíže na obou stranách.“

Juliette se zasmála, ale současně ji přepadla rozmrzelost, že je tak průhledná. Tak předvídatelná.

„Lukasovi jsem to ještě neřekla,“ upozornila ho. „Ani Peterovi.“ Walker při tom druhém jménu svraštil zmateně obličej. „Billingsovi,“ dodala. „Novému šerifovi.“

„Jo, správně.“ Vytáhl šňůru páječky ze zásuvky a znovu poklepal hrotem na houbu. „Zapomněl jsem, že už to není tvoje práce.“ Sotva kdy byla, chtělo se jí říci.

„Chci jenom Sólovi povědět, že už jsme se skoro pustili do kopání. Potřebuji se ujistit, že tam má průsakovou vodu pod kontrolou.“ Ukázala na Walkerovu vysílačku, která dokázala víc než vysílat jenom po jediném silu. Stejně jako vysílačka v místnosti pod servery úseku informačních technologií byl přístroj, který sestavil, schopen vysílat do ostatních sil.

„Jasně. Škoda, že neodejdeš až za den nebo za dva. Už jsem skoro hotový s přenosnou jednotkou.“ Ukázal jí plastovou krabičku o něco větší než staré vysílačky, které ona jako šerif a její zástupci nosívali po boku. Dosud z ní volně visely dráty a byla připojená k velké externí baterii. „Až bude hotová, budeš moci přepínat kanály voličem. Využívá zesilovače v obou silech.“

Opatrně přístroj zvedla, aniž tušila, o čem Walker mluví. Ten ukázal na volič s dvaatřiceti očíslovanými pozicemi okolo. Tohle pochopila.

„Právě jsem zaonačil, aby se v ní staré nabíjecí baterie chovaly tak, jak mají. Teď se pustím do regulace napětí.“

„Jsi úžasný,“ zašeptala Juliette.

Walker se rozzářil. „Úžasní byli lidé, kteří tohle vyrobili. Já nepřekonám to, co oni dokázali vymyslet před stovkami let. Lidi tenkrát nebyli tak hloupí, jak by sis ráda myslela.“

Juliettě se zachtělo vyprávět mu o knihách, které viděla; o tom, jak lidé tehdy dávno působili spíš dojmem, že přišli z budoucnosti, nikoliv z minulosti.

Walker si otřel ruce do starého hadru. „Varoval jsem Bobbyho a ostatní a myslím, že bys to měla vědět taky. Vysílačky budou fungovat tím hůř, čím hlouběji se prokopou, dokud se nedostanou na druhou stranu.“

Juliette přikývla. „Slyšela jsem. Courtnee říkala, že budou posílat vzkazy po běžcích jako v dolech. Svěřila jsem jí vedení průkopu. Ona myslí prakticky na všechno.“

Walker se zamračil. „Slyšel jsem, že chtěla na téhle straně rozmístit nálože, aby štolu zasypala, kdyby narazili na dutinu se špatným vzduchem.“

„To byl Shirlyin nápad. Ta se snaží přijít se vším možným, aby kopání zabránila. Ale znáš Courtnee: jak si něco vezme do hlavy, udělá to.“

Walker se poškrábal ve vousech. „Dokud mi nezapomene nosit jídlo, budeme v pohodě.“

Juliette se zasmála. „To určitě nezapomene.“

„No, přeju ti štěstí na pochůzkách.“

„Díky,“ odpověděla. Ukázala na velkou vysílačku na jeho pracovním stole. „Můžeš mě spojit se Sólem?“

„Jistě, jistě. Sedmnáctka. Zapomněl jsem, že sis se mnou nepřišla sem dolů povídat. Zavoláme tvému příteli.“ Zavrtěl hlavou. „Musím ti povědět, že podle toho, jak jsem s ním mluvil, to bude divný pavouk.“

Juliette se usmála a prohlížela si starého přítele. Čekala, jestli dá nějak najevo, že si dělá legraci, ale usoudila, že to myslí smrtelně vážně. Zasmála se.

„Co je?“ zeptal se Walker. Zapnul vysílačku a podal jí mikrofon. „Co jsem řekl?“

Sólovo hlášení se skládalo z příznivých i špatných zpráv. Mechanický úsek byl suchý, což bylo dobré, a vyčerpat záplavu netrvalo tak dlouho, jak očekávala. Může trvat týdny nebo měsíce, než se tam dostanou a zjistí, co mohou zachránit, jenže rez se začne šířit hned. Juliette vyhnala tyhle budoucí problémy z hlavy a soustředila se na bezprostřednější věci.

Všechno, co potřebovala k cestě nahoru, se vešlo do brašny přes rameno: zánovní stříbrné lacláče, které málokdy oblékala, ponožky a spodní prádlo, dosud mokré po vyprání v umyvadle, její pracovní polní láhev, zprohýbaná a zašpiněná od mazadel, a souprava šroubováčků. V kapsách nesla svůj víceúčelový nástroj a dvacet poukázek, ačkoliv od nástupu do funkce starostky po ní sotva kdy někdo chtěl, aby platila. Jediná věc, kterou postrádala, byla slušná vysílačka, jenže Walker rozebral dvě z funkčních jednotek, aby sestavil jednu novou, a ještě s tím nebyl hotov.

Se skrovným majetkem a pocitem, že opouští přátele, zanechala mechanický úsek za sebou. Vzdálený rachot kopání ji provázel po chodbách až na schodiště. Průchod strážním stanovištěm v ní budil pocit překročení nějakého duševního prahu. Připomínal jí, jak před tolika týdny opouštěla přechodovou komoru. Některé věci jako by umožňovaly pohyb jenom jedním směrem jako ventil. Bála se, jak dlouho může trvat, než se zase vrátí. Z toho pomyšlení se jí špatně dýchalo.

Jak zvolna stoupala výš a výš, začala na schodišti míjet jiné lidi a cítila, jak ji pozorují. Civění lidí, které kdysi znala, jí připomínalo vítr, který jí cloumal na kopcích. Jejich nedůvěřivé pohledy přicházely v poryvech – a stejně rychle se zase odvracely.

Zanedlouho postřehla, o čem mluvil Lukas. Veškerá přízeň, kterou jí vynesl její návrat – veškerý obdiv lidí k někomu, kdo odmítl čistit a podařilo se mu přežít velký vnějšek–, se drolila stejně jistě jako roztloukaný beton dole. Zatímco její návrat zvenčí přinesl naději, její plány protunelovat se mimo silo způsobily něco jiného. Viděla to v odvráceném pohledu prodavače, v ochranném objetí, jímž matka sevřela dítě, v šeptání, jež se ozvalo a stejně rychle umlklo. Šířila kolem sebe strach.

Hrstka lidí ji pozdravila kývnutím hlavy a oslovením, když je na schodišti míjela. Mladý nosič, kterého znala, se zastavil a stiskl jí ruku, upřímně nadšený, že ji vidí. Ale když si zašla na jídlo v dolních farmách ve sto dvacátém šestém patře a když o tři patra výš hledala toaletu, připadala si stejně vítaná jako umaštěnec na vrcholu. A přesto byla stále mezi svými. Byla jejich starostkou, třebaže nemilovanou.

Ty zážitky v ní probouzely pochybnosti ohledně její návštěvy u Hanka, zástupce šerifa pro hlubinu. Hank bojoval v povstání a byl svědkem smrti dobrých mužů i žen na obou stranách. Když Juliette vcházela do zástupcovy kanceláře ve sto dvacátém patře, přemítala, jestli ta zastávka není chyba, jestli by neměla prostě pokračovat dál. Ale to se ozývalo její mladší já, obávající se setkání s otcem, její mladší já, které se zahrabávalo v projektech, aby se vyhnulo světu. Už přece nemůže být taková. Nese odpovědnost za silo a jeho obyvatele. Navštívit Hanka je správná věc. Poškrábala si jizvu na hřbetě ruky a statečně vkráčela do úřadovny zástupce šerifa. Připomněla si, že je starostka, nikoliv vězeň odesílaný na čištění.

Když vešla, Hank vzhlédl od stolu. Když ji poznal, vyvalil oči neviděli se, ani spolu nemluvili od chvíle, kdy se vrátila. Vstal ze židle, udělal dva kroky, zastavil se a Juliette na něm viděla stejnou směsici nervozity a vzrušení, kterou pociťovala sama. Uvědomila si, že se neměla bát, že se mu neměla tak dlouho vyhýbat. Hank plaše napřáhl ruku, jako by se bál, že mu ji Juliette odmítne stisknout. Byl připraven ji zase spustit, kdyby ji to urazilo. Přestože mu způsobila potíže, zdálo se, že ho stále trápí, že poslechl rozkazy a poslal ji čistit.

Juliette stiskla zástupci šerifa ruku a druhou rukou ho objala.

„Promiň,“ zašeptal. Hlas mu selhával.

„Nech toho,“ řekla Juliette. Pustila strážce zákona, o krok poodstoupila a zadívala se mu na rameno. „To já bych se měla omluvit. Co dělá ruka?“

Zakroužil ramenem. „Zatím drží,“ prohlásil „A jestli se opovážíš se mi omlouvat, zatknu tě.“

„V tom případě příměří,“ navrhla.

Hank se usmál „Příměří. Ale chtěl jsem říci…“

„Dělal jsi svou práci. Já jsem dělala, co jsem uměla. Nechme toho.“

Přikývl a zadíval se na svoje boty.

„Jak to v těchhle končinách vypadá? Lukas říkal, že je slyšet reptání proti mé práci dole.“

„Nějaké námitky se vyskytly, ale nebylo to nic vážného. Myslím, že většina lidí má dost práce s dáváním věcí do pořádku. Ale jo, nějaké řeči se mi donesly. Ty víš, kolik žádostí o přestěhování do středu nebo na vrchol tady běžně dostáváme. No, a teď jich je desetkrát víc. Obávám se, že lidi nechtějí být blízko tomu, cos rozjela.“

Juliette si hryzala ret.

„Část toho problému je, že chybí směr,“ pokračoval Hank. „Nechci tě tím zatěžovat, ale já a chlapci tady dole nemáme jasnou představu, kde je teď vlastně nahoře. Nedostáváme depeše od ostrahy jako kdysi. A tvoje kancelář…“

„Byla zticha,“ dořekla Juliette.

Hank se poškrábal na zátylku. „Správně. Ne tedy že bys byla zticha zrovna ty. Na odpočívadle občas slýcháme ten randál, co dole děláš.“

„Proto jsem přišla,“ sdělila mu. „Chci, abys věděl, že tvoje starosti beru vážně. Na týden nebo dva mířím nahoru do své kanceláře. Zastavím se i u ostatních zástupců. Věci se tady v mnoha ohledech zlepší.“

Hank se zamračil. „Víš, že ti věřím, a tak vůbec, ale když řekneš místním lidem, že se věci zlepši, uslyší jenom, že se věci změní. A pro lidi, kteří jsou rádi, že dýchají, to může znamenat jenom jednu jedinou věc.“

Juliette pomyslela na všechno, co plánovala nahoře i hluboko dole. „Dokud mi budou věřit dobří lidé jako ty, budeme v pořádku,“ ujistila ho. „A teď bych tě ráda požádala o laskavost.“

„Potřebuješ někde přespat,“ hádal Hank. Mávl rukou k cele. „Zůstal tady tvůj pokoj. Mohu sklopit palandu…“

Juliette se zasmála. Byla ráda, že už mohou žertovat o věcech, které ještě před chvílí byly předmětem rozpaků. „Ne,“ řekla. „Ale díky. Se zatemněním mám být v prostředních farmách. Musím zasadit první sazenici na nově založeném záhonu.“ Rozhodila rukama. „Jedna z formalit.“

Hank se usmál a přikývl.

„Chtěla jsem tě požádat, abys mi dával pozor na schodiště. Lukas se zmínil o nějakém reptání nahoře. Jdu nahoru, abych to tam uklidnila, ale chci, abys byl v pohotovosti, kdyby se věci zvrtly. Máme dole nedostatek pracovníků a lidé jsou popudliví.“ „Očekáváš potíže?“ zeptal se Hank.

Juliette se nad tou otázkou zamyslela. „Ano,“ přiznala. „Jestli budeš potřebovat jeden nebo dva stíny, zahrnu je do rozpočtu.“ Zamračil se. „Normálně mám rád, když se mi sypou poukázky,“ pronesl. „Tak proč mě tohle znervózňuje?“

„Ze stejného důvodu, proč to rádazaplatím,“ řekla Juliette. „Oba víme, že podle téhle dohody taháš za kratší konec.“

DEVĚT

SILO 18

Po odchodu z kanceláře zástupce šerifa Juliette vycházela nahoru patry, která zažila mnohé boje, a znovu si všímala válečných zranění sila. Stoupala mezi stále se zhoršujícími připomínkami bitev vedených v její nepřítomnosti a prohlížela si známky bojů, jasně stříbrné rýhy ve starém nátěru, černě ožehnuté plochy a důlky v betonu, armovací pruty trčící ven jako zlomené kosti z pokožky.

Většinu svého života zasvětila tomu, aby silo udržela pohromadě, aby je udržela v chodu. Tuto laskavost silo oplácelo tím, že jí naplňovalo plíce vzduchem, dávalo vzejít úrodě a přijímalo zpět mrtvé. Prospívali jeden druhému. Bez lidí by silo skončilo jako to Sólovo: zrezavělé a vysoko zaplavené. Bez sila by z Julietty zbyla jenom lebka na kopci prázdně hledící k oblačnému nebi. Potřebovali se navzájem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prach.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.