Copyright © Barbara Nesvadbová, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3766-3

Pro P.,

protože každý konec je začátek.

A vice versa. Do nekonečna.

A, můžeš si tam samozřejmě

dopsat NEJEN, tím ale prvotní

tvrzení neztrácí na pravdě.

Možná právě naopak.

B.

KONEC

Nikdy nezapomenu tvoje ruce.

Tolikrát jsem je pozorovala.

Připomínaly mi domov.

Ani tvoji chůzi.

Natožpak tvoje objetí.

Nikdy.

Jak asi bude vypadat další muž, který ji políbí? Kdo přijde po něm? A je vůbec možné, aby po něm někdo byl?

Třeba ji čeká jen prázdno. Nekonečné. Bezcitné. Bezemoční.

Prázdno.

Je opravdu jak zakletá? Copak ho bude mít nastálo v srdci, v hlavě i v těle? Neschopna odmítnout. Neschopna utéct. Neschopna návratu k sobě samé. K vlastní síle.

Jistěže není její první láskou. Ale dozajista bude tou poslední.

Ve srovnání s jejím vztahem k němu veškerý ostatní cit ke kterémukoliv muži ztratil na síle.

Jen, ale, co jeho vztah k ní? Co ten?

Tolikrát mu zopakovala, že nic nechce. Nic nežádá. Že pokorně počká. Až tomu uvěřil.

Jak čas plynul, z týdnů byly měsíce, z měsíců roky. A ona pořád čekala. Že se něco změní. Ona čekala. On netušil.

Co všechno si od bližních vyslechla.

„Nikdy si nenajdeš nikoho jiného.“ „Jsi jak zakletá. Nebo spíš prokletá. Vzpamatuj se.“ „Uteč z toho. Odejdi. Vždyť tě stejně nemiluje. Je to tak prosté. Kdyby tě miloval, pak by s tebou byl.“ „Jsi pouhá kratochvíle. Marginálie.“ „Když máš vztah, který ti ubližuje, pak nemáš vztah. Vždyť posuzuješ sama sebe podle toho, jak on se k tobě chová. Tak se chceš vidět? Kam zmizela tvoje sebeúcta? Copak se nemáš vůbec ráda?“ „Chceš se navždy trápit? Tobě to snad dělá dobře.“ „Musíš z toho vystoupit. Vždyť skončíš sama. Navždycky sama.“ HLASY

Sama. Sama. Sama. Zní jí v uších jako básnička z dětství. Rýmovačka. Copak člověk není vždycky sám? Vždyť se rodíme i umíráme sami. Proč si všichni ostatní myslí, že její život bez něj bude lepší. Nebo že musí zákonitě potkat jiného muže a utvořit ten funkční, společností uznávaný, Vztah. Vztah s teplou večeří, sobotním kinem a nudnými návštěvami příbuzných.

„Budeš snad milenkou navždy? Jakým to příkladem jdeš vlastním dětem?“ Už ji zatratila i máma.

A děti? Jsou přeci velké. Ale ne sdostatek velké. „Představíš nám ho někdy?“

Jak vysvětlit, že nikdy. Že se nikdy nepotkají. Ne že by byla až tak sobecká a nechtěla rozdělit svůj vyměřený čas s ním. Nechtěla se podělit s vlastními dětmi. To ne. Jen, netroufá si ho požádat. Prozradit, jak obrovskou roli v jejím životě ztělesňuje. Že každý o něm ví. Každý má názor. A nikdo, absolutně nikdo, nesouhlasí.

Umí být sama. Takřka nic ji nepřekvapí. Naučila se zastat všechny možné role. Jen, poslední dobou, už to bude déle, čas splývá lépe, než to umí ona, ne dny, ale snad až měsíce, je osamělá. Velký rozdíl. Tak moc by potřebovala rameno. Schovat se večer do jeho náruče.

Proč jí najednou nestačí vlastní hlava? Vzpomínky? Ba ani fantazie? Co se stalo? Opravdu má každá trpělivost mez? Každá láska zlom? Vážně? Nechce věřit. Vždyť slíbila jemu, sobě, osudu, že bude vděčna i za málo. Za cokoliv, co bude on ochoten nabídnout. Dát. Proč je teď neskromná? Co chce získat? Vždyť může jen ztratit.

Což jí to nedochází?

„Musíš už něco říct.“ „Přiznej, že se trápíš. Že ti to takhle nevyhovuje.“ „Copak chceš zůstávat v jednostranném vztahu?“

„Ozve se, jen když tě potřebuje.“ „Kolikáté Vánoce jsi sama.“

„Vždyť ti nekoupil ani růži k narozeninám. Co si to sakra myslí? Že ses narodila na přestupný den? Že máš narozky jednou za čtyři roky? Ne. Přiznej si. Jeho to nezajímá. Ani ho to nenapadlo.“ „Je lehké zavírat oči před trápením. Nevidět, co nechceš vidět.“ HLASY

Dlouho jí trvalo přijmout za vlastní větu, kterou jí donekonečna opakovali. „Kdyby s tebou chtěl být, tak s tebou je.“

Copak najednou zapomněla, že každičký vztah má svůj vlastní scénář? A že uspořádání je špatné až tehdy, pokud ona sama uzná, že špatné je? Jak slabá v tu chvíli byla. Jen vzpěčovat se každému jednomu z bližních, to sebevědomí nedodá.

Seděla v podvazcích v peřinách vypůjčeného bytu. Ten monolog si přehrála víc než stokrát. Uměla zareagovat na jakoukoliv možnou variantu jeho chování. Na vše byla připravena. Nechystala žádné patetické řádky.

Plánovala zvolit cestu otázek. Něco ve smyslu „Jak by ses zachoval ty na mém místě? Poradíš mi?“ Chtěla konečně přiznat, že ho miluje víc, než vlastní svět.

Že čtyři roky čeká. Je věrná.

Oddaná.

Nohy si složila do tureckého sedu. Jistě ne kvůli sexappealu. Spíš aby nepřepadla. Také ještě neslyšela o nikom, kdo by omdlel se zapletenýma nohama. Spoléhala na Východ. Měla se aspoň namalovat. Nebo si třeba natočit vlasy. Měla být v té chvíli půvabnější. Hezčí.

Po milování si podložil hlavu cizím polštářem a tiše ji pozoruje. Cítí, že ona není s ním. Chce si povídat, ale něco se mu nezdá. Jak zvýšenou empatii má, tak vnímá, že situace není standardní.

„Musím ti něco říct.“ Ohraná věta.

Jak ze špatného filmu.

Jenže netřeba pokračovat. Už to vlastně skoro ani nejde.

Jemu se lesknou oči.

VŽDYŤ JSI NA ZAČÁTKU SLÍBILA. Říkají ty šedomodré oči zoufale.

SLÍBILA.

„Jenže já už nemůžu. Už nemůžu dál.“ Snaží se ona o vysvětlení. O obranu. O argument.

A pak?

Pak už není co dodat. Všechno zkazila.

Proč se nezeptala? Proč nenavrhla varianty? Proč byla tak definitivní?

„Už nemůžu. Už nemůžu dál.“ Její vlastní slova ji budou pronásledovat navždy.

Opravdu náš vlastní osud tvoří naše okolí? Tak slabé jsme? Nebo z ní jen mluvil vlastní strach? Pozoruje ho, jak chvatně se obléká. „Nezajdeš se mnou ještě na čaj?“ Ptá se nesměle. Ona jen vrtí hlavou. Stále polonahá. Stále v tom jistotuplodícím tureckém sedu.

Vždyť proč čaj.

Pár slov při hledání ponožek. „Nesmím. Nedokážu. Nechtěl jsem.“

Ztrácí věci. Padají mu z rukou. Maličkosti, které mu ona vždy nenápadně podávala, najednou zůstávají ležet na vyleštěných parketách.

A pak jen cvaknou dveře. Kdyby aspoň bouchly.

Jenže on je jemně přivřel.

Jemně.

Ale definitivně.

Jak dlouho trvalo, než jí uvěřil, že neublíží ona jemu? Že opravdu nechce víc, než o co žádá? Vždyť věděla, že je ženatý. Znala tak dobře celou situaci. Dopodrobna. A on rozhodně nechtěl podvádět manželku. Všechno je její vina.

Jen onu vinu, ten nezpochybnitelný fakt, dozná jen ona sama. Nikdo jiný ho nevidí. Nevnímá.

„Copak vážně chceš patřit do suity jeho obdivovatelů?“

„On ví, že ho miluješ a nechává tě se trápit. Byl by slepec, kdyby to necítil. A nic neudělá. Což znamená jediné. Nestojí o tebe.“ „Prober se. Prosímtě už se vzpamatuj. Už kvůli dětem. Takový příklad jim chceš dát do života? Mámy utrápené, závislé na rozmaru rozmazleného padesátníka. Opravdu?“ HLASY

Neznají ho. A křivdí mu.

Ona přece dobře věděla, že když cokoliv řekne, on odejde.

Chránila ho. V překladu sebe. Potažmo vztah.

Věděla, že když přizná, že je nešťastná, on zmizí.

Proto mlčela. Přehrávala. On by jí nikdy nechtěl ublížit.

Nikdy. To dobře věděla. Natolik ho znala.

Prostě porušila pravidla hry. Pravidla, která nikdo jiný neznal. Která by sotva kdo pochopil.

Leží na podlaze. Pláče. Není schopna být. Žít. Existovat.

V uších jí zní všechny ty HLASY.

Hlasy blízkých? Těch vševědoucích, kteří tu nejsou.

Lidí, co ji mají rádi. Přítelkyň. Kamarádek. Kolegyň. Příbuzných.

V hlavě jí tepe jedno hlasité tvrzení. „Svým chováním ti dal obrovský dárek. Vždyť bys v tom žila ještě dlouho. Třeba dalších pět let. Možná i víc. Ztratila bys vlastní život v čekání na nereálný vztah. Copak to nevíš? Buď ráda. Buď šťastná, že to máš konečně z krku.“

On už se nevrátí. Co řekla, nebude zapomenuto. Není jak to vzít zpátky. Ani za co se omlouvat.

Ona moc dobře ví, že nebude žádné další loučení. Ani vysvětlování.

Konec je definitivní.

Prozradila pravdu. Pravdu, kterou už nelze znova schovat za sebevědomou, bezstarostnou lež.

Jak leží na té podlaze, jediné, co ji uklidňuje, je vzpomínka. Každičkým dotekem cítí, jak blízko on ještě je.

Nikdy nezapomenu tvoje ruce.

Tolikrát jsem je pozorovala.

Symbolizovaly mi domov.

Ani tvoji chůzi.

Natožpak objetí.

Nikdy.

MÝTUS

Opravdu můžeme milovat muže, který nás nechce?

Nebo si jen ve vlastní hlavě utváříme sen, který nás

utrápí? Nebo osvobodí…

A jak ten sen vypadá. Jako nejhezčí spolužák ze základky? První James Bond, kterého jsme kdy viděly? Nebo jako náš vlastní otec?

Byl nejdůležitějším mužem mého života.

Jen jsem mu to nikdy neřekla.

Přitom, telefonovali jsme si každý den. A vídali se takřka pořád.

Když umíral, vzbudily mne cizí síly. Každý jim říká jinak.

Andělé. Bůh. Energie. Alláh. Čert to vem.

Jen, vzpomínám, že po mnoha týdnech martyria jsem spala skutečně jak zabitá. Půl čtvrté bylo. Noc. Najednou. Zničehonic. Absolutně čilá jsem byla. Automaticky nastartovaná. Šla jsem za ním. Nevím, kdo mne poháněl. Proč jsem se nešla třeba napít. Nebo vyčůrat. Šla jsem za ním, protože jsem musela. Jak naprogramovaný robot. Naprogramovaný kým? Jen se pousmál. Ještě prsty mi dlaní stlačit dokázal. A pak už nic. Byl pryč. Jinde.

Ne, neplakala jsem. Veškeré slzy už protekly. Už tenkrát, když v Motole řekli diagnózu a nesmiřitelný ortel, už tenkrát jsem přetáhla kapacitu vlastních očí.

S konečnou chvílí nastoupilo jen smíření. Klid. A ticho. Nekonečné, prázdné, zlověstné ticho.

Říká se, že každou dívku pro vztahy nejvíce formuje její otec. Jen, když je váš táta nedostižný, svůdný génius, hledá se vám muž pro život kapku hůř, než když máte tátu třebas obchodníka s botami.

Tomáše jsem objevila v novinách. Skoro z ruky mi vypadly. Nepřeháním. Najednou jsem měla pocit, že ožil. Že na stránkách deníku není cizí pán. Že je tam můj táta.

Identicky nejen vypadal, jak jsem později zjistila, identicky i mluvil. Chodil. Gestikuloval. Dokonce stejně i s rukama překříženýma za hlavou odpočíval.

Neuměla jsem ho pohřbít. Spálit ano. Nic jiného mi ani nezbývalo. Mašinérie společnosti zafungovala a pohřebáci se činili. Ani dvacet čtyři hodin to nevzalo a z úsměvu na rozloučenou byl popel. Svetr mi zbyl. Jeden. Zelený. Voněl jako táta. Jak dlouho mu odér asi vydrží? Dost dlouho k nalezení muže, který ho nahradí? Dost dlouho?

Svět se mi smrskl do povinností. Syn. Práce. Venčení. Jídlo. Syn. Práce. Venčení. Jídlo.

Mým nejlepším přítelem té doby byl gin. Každý den jsem si kupovala novou láhev. Pro jistotu jsem měnila obchody. Zvláštní však bylo, že já, zapřisáhlý abstinent, jsem nikdy, ale opravdu nikdy nebyla opilá. Kamarádka psychiatr mi přinesla neurol. Ten nejsilnější. Prý že nastoupí hned. S vděkem jsem platíčko přijala a vzápětí nalámala rybkám. To jsme je ještě měli. Bylo jich dost. Dokonce i závojnatky.

Jako zvrácená filmová postava jsem musela působit. Co jsem hysterií chtěla dokázat? Světu? Sobě? Co?

Nebo jsem se jen chtěla nepřiznaně zbavit těch tichých tvorů?

Vím přesně, že bylo úterý, jarní den, devět čtyřicet šest, když mi předali urnu. Olšana. Ulice plná ošklivých věnců. Tuším, že ty nejméně talentované květinářky končí v pohřebnictví. Tátu jsem usadila na zadní sedačky. Někde u Želiváku mi to začalo být hloupé, tak jsem zastavila a přesunula ho vedle sebe. Možná právě tahle chvíle byla ten zásadní bod. Bod zlomu.

Začali jsme si povídat. Urnu jsem ovinula zeleným svetrem a překryla růžemi od maminky.

„Musím koupit pacholíky. Dokonce ty pekelně hnusný, čokoládový. Honza jiný nejí.“ Povídám. „Vzpomínáš, babička je měla také ráda. Dokonce jsem jí je jednou sežrala. A ty ses tolik naštval. Ale víc rozlobený jsi byl, když jsem snědla ty karlovarské oplatky, cos jí přivezl.“ Monolog. „No, ano, dneska to pojmenovat umím. Bylo to těžké. Byla slepá. Chtěls ji upíchnout na eldéence. Nebylo ti to blbý. A pak na mne křičet kvůli čokoládovým krekrům. Jako že dát mámu do hnusnýho státního hospice je v pořádku, ale sežrat babičce oblíbenou pochoutku je zrůdné. No, tati?“

Vlastně bylo fajn se s ním pohádat. Úlevné. Reálné.

Dny míjely. Zpočátku jsem ho umístila v komoře. Skryla za lyžema. Aby nikdo nikdy nevěděl.

S maminkou jsme se strašně přely. Trvala na oficiálním pohřbu. Rozloučení. Dokonce sezvala všechny takzvané přátele. Jen nebyl hrob. Nebyl ani on. Nebylo co pořádat.

Zhruba po měsíci se přesunul na můj psací stůl. Lehce jsem urnu maskovala fixami a setem svorek.

Pochopitelně mne nechtěl, když nás přátele seznámili. Byl ženatý. Šťastně ženatý. Jenže já jsem si ho umanula. Byla jsem přesvědčena, že on je láska mého života. Že nikoho nikdy nebudu mít raději. Ale byl to on? Byl to Tomáš? Nebo jen přelud.

Svedla jsem ho na třetí večeři. Jednoduše na podvazky. Ani sebevětší intelekt neodolá odhalené krajce. To nikdy nepochopím. Ale možná je analýza zbytečná. Zbytná.

Ta první noc neměla mít pokračování. V jeho scénáři jistě ne. Já ale zkusila všechno. Ten milý, starší pán dostával pravidelné erotické smsky, obrázky nahých stehen i výstřihy až k ledvinám. Nemohl utéct. Nedala jsem mu šanci. Vlastní vinu umím ale zanalyzovat až dnes. Tenkrát jsem měla vše povoleno. Hrála jsem přeci o něj. O svého tátu. Nebo alespoň o jeho kopii.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Momentky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.