Povídky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Arnošt Lustig, Eva Lustigová

Povídky – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Arnošt Lustig

+

Eva Lustigová

Povídky

Mladá fronta

Copyright © Arnošt Lustig – dědicové, 2011

Copyright © Eva Lustigová, 2011

ISBN 978-80-204-2531-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5032-6 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5031-9 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5033-3 (Mobi)

Arnošt Lustig:
Poslední den ohňů

Kuřátko seděl na ševcovské trojnožce, olepené černou zaschlou smolou. Město už bylo zbořené. Co nebylo v troskách, hořelo. Byli trochu stranou a ohně k nim ještě nedosáhly. Pozoroval starce Emila. Tak to je můj děd, říkal si, a já jsem jeho vnuk. Moje matka byla jeho dcera, jako je on syn své matky a dál, nepřehledně daleko dozadu. Matka Soňa, babička Terezie. Patřili jsme k sobě, ale už nepatříme. Oddělilo nás to, že mě dal do sirotčince, a nic horšího ani nemohl udělat. Mohl bych ho nenávidět nebo bych do něho mohl kopnout, a nic by se nestalo. Správně by si to měl opravdu všechno teď vylízat, aby viděl, co to je, když je člověk sám. Ale to by na světě asi muselo být nějaké „správně“. Snad jen to, že moje matka byla jeho dcera, je nějaká nitka, která nás ještě svazuje.

Kuřátko si přitom čistil kouskem bezového klacíku nehty. Stařec Emil mlčel. Jeho velký svraštělý nos vtahoval hlasitě dech spáleného města. (Vydávalo to zvuk prohrabovaného listí.) Velké temné otvory chřípí se roztahovaly a zužovaly. Takhle bych jednou mohl vypadat já sám, říkal si Kuřátko – kdyby varšavské ghetto mělo hořet ještě déle, než hořelo; nebo kdyby už nemělo hořet, protože již všechno sežehly ohně. Potěš mě pánbůh – tak nebo onak – kam by pak člověku vedla okna: ve tvářích, na krku a na prsou a na rukou okoralá šedá kůže jako ze starého krokodýla, nestříhané pačesy a rty jako bezzubé spínadlo, vtažené dovnitř. Asi bude chtít promluvit.

Kuřátko se rýpal za nehty a čekal. (Posledně promluvil stařec Emil včera. Řekl: „Je pozdě.“ „Proč?“ zeptal se Kuřátko. Starší se vždycky spíš otáčejí, než by se dívali dopředu; jako by svět začal někde jinde a dřív než s nimi.) Stařec Emil pak opravdu suše řekl: „Dvacátý první den ohňů.“ Znělo to, jako kdyby jeho hrdlo vězelo někde v hlubinách země, několik chraptivých strun, po nichž unikal dech a síla osmdesátiletého starce. „Tři neděle. Bože, kdy to skončí?“

„Proč to pořád počítáš, dědo?“ zeptal se po chvíli Kuřátko, jako kdyby o tom musel tak dlouho přemýšlet.

„Chceš moji košili?“ zeptal se stařec.

„Mně stačí ta moje,“ odpověděl Kuřátko. „Děkuju.“

„Kanály musí být zamořené krysami.“¨

„Doufám, že se nechceš bavit o krysách. Pro tebe nemají kanály smysl tak jako tak. Do kanálů se Němci neodvažujou. Bojí se víc než ohně krys nebo nakažlivých nemocí. Byli by hloupí, kdyby lezli do kanálů. Jsou hloupí, že tam nelezou.“

„Vyvraždí nás do posledního,“ řekl stařec.

„Někdy si představuju, jak by hořely lesy.“

„Vím, co je pravda,“ řekl stařec. „Co ještě nikde nestojí.“ Důlky v jeho očích se zavřely. „Zabila je naděje. Zabila ty nejlepší. Beznaděje ty poslední a ty nejlepší napřímila.“

„Máš asi švába na mozku.“ A nakonec: „Ty ses měl narodit jako počítadlo a ne jako člověk, který učí ty druhé zpívat.“ Ještě později poznamenal: „Když jsi byl ve Stawkách, bylo to naposled, cos zpíval. Musím uznat, že to bylo docela od plic. Kdyby mi někdo řekl, že se vrátíš z koleje, řekl bych mu, že je blázen; a ty ses vrátil.“ (Den předtím sebrali matku na ulici a odvezli ji do Treblinky. Nikdo nevěřil, že jsou tam fabriky jako tady. Večer sebrali otce.) Stařec se nechal odvést nazpět, protože se už vyznal. Slyšeli o Kulmhof-Chelmnu na východ od Poznaně, o Belzecu, asi sto kilometrů od Lublina a o Majdanku na předměstí Lublina a Sobiboru, sotva čtyřicet kilometrů jižně od Brestu. „Odjelo to do Treblinky. Už bys měl pokoj.“

„Tvá matka byla malá a krásná,“ pokračoval najednou stařec Emil od věci. „Měla oči jako perly a chůzi jako tanečnice. Dobře, že se toho nedožila.“

„Tvoje starosti bych chtěl mít,“ řekl Kuřátko. A jako by nechtěl, aby si stařec myslel, že ho tak podceňuje, dodal: „Až se vrátím, najíme se možná spolu. Vzpomínáš, jak jsme si jednou koupili pytlík zelených lusek?“

„V den svatby si pamatuju na tvého otce jako na nejšťastnějšího člověka, kterého nosila země. Kam ses jen podíval, všude byly ve vázách růže,“ mlel stařec Emil.

Jednou mu stařec Emil vyprávěl o jídle, které se skládalo z několika chodů. Bramborové polévky s houbami, kousku opečeného hovězího masa s křenovou omáčkou a přes celý talíř rané brambory, polité rozteklým máslem.

„Žili jsme poctivý život,“ řekl stařec Emil. „Je to nevinnost, která je dráždí, aby nás zabíjeli, věšeli a pálili a ubíjeli a trávili plynem. Pro život v míru – s těmi druhými a sami se sebou. Nenávidí, že duch těch zemřelých přechází do těch, kteří se teprve narodí. To už je u konce, alespoň pro nás.“

„Myslíš nás dva?“ vyškraboval Kuřátko špínu zpoza nehtů.

„Nikdo se nedoví, co bylo, aby mohl plakat.“

Otočil hlavu ke zdi, která je oddělila od ostatních domů, takže tu byli, jak říkal Kuřátko, za větrem. Napadlo ho, že starcovy vlasy jsou už prořídlé. Válely se mu po lebce jako staré provazy. Prsa v rozevřené košili, už dávno neprané, šedé ztvrdlé chlupy. Na začátku se stařec Emil modlil. Jeho modlitby byly mírné i vzteklé. Teď už se dvacet dní nemodlil.

„Dvacet jedna dní od jeho narozenin,“ řekl stařec Emil.

„Koho myslíš?“

„Nechci vyslovit jeho jméno.“

„To si už domyslím.“

Kuřátka napadlo, že ústa starého vypadají jako past na mouchy; nebo na brouky. Chytal se mu do nich popel. Podivil se, že stařec ještě neřekl nic o vodě. Neměli vodu, samozřejmě.

Pak stařec Emil řekl: „Učil jsem je zpívat a učil jsem se tím sám.“

„Nikdy bych neřek, že lidi, co učí ty druhé zpívat, mají možnost vidět takový kus světa.“

Potom Kuřátka napadlo, že už viděl hodně starců hořet. Vítr, místo aby uhasil oheň, ho ještě rozdmýchal. I lidi, kteří se polévali vodou, pokud ji náhodou ještě měli, protože by je Němci dole, kdyby vyšli, stejně zastřelili, hořeli nakonec jako sirky. Ženy a děti hořely rychleji. Jako umírají dlouho lidi, když je střelí do břicha. Kuřátko si odplivl před sebe. Někdo měl štěstí, když k němu přišla kulka dřív než oheň. Kdo se chtěl nechat zastřelit hlídkami, stačilo, aby vyšel před barák se zdviženýma rukama. Nebo skočit po hlavičce ne po nohou na kamenný chodník před barákem nebo na dvorek. Odplivl si znovu. Přál by starému to lepší. To nejlepší je rychle. Uhořet nebo se dát odbouchnout. Nebo skočit. Kdoví jestli nevyhnali i ty poslední už z bunkrů. Dřív než bude pozdě i na to. Z vlastního rozhodnutí. Přece by od něj starý nemohl chtít, aby to pro něj zařídil sám.

Stařec Emil zvedl hlavu a Kuřátko myslel na to, jak asi starý zemře. Dlouho to na sebe čekat nenechá. Věděl, proč mu některé věci starý říká. Nechtěl s tím být sám. Mám dost práce sám se sebou, pomyslel si Kuřátko. Věděl už, že starci selhává paměť. Neznal, kdy se narodil, a někdy si nevzpomněl, který je den. Musel to přepočítávat od prvního dne povstání. Snad si pamatoval jména svých dětí, jméno německého generála Struppa a zemí, kde se vedla válka.

Kuřátko náhle usoudil, že by nemělo cenu, vyčítat dědovi, že ho dal do sirotčince v Paví ulici, jako by se ho byl chtěl zbavit, ani že matku, dokud byla ještě malá holka s tenkýma krátkýma nohama, bil. To bylo zvláštní, že to znenadání ztratilo smysl; až ho to zarazilo. Zandával si flanelovou košili do manšestrových kalhot s velkou nachovou záplatou na koleně. A pak je taky zvláštní, pomyslel si, že se starý ani neolízne, aťsi je řeč třeba o jídle nebo pití.

Kuřátko se náhle ošil. Zprudka si zajel oběma rukama i s klacíkem z bezové větvičky pod košili a poškrábal se. Domyslel si, proč starý asi myslí na jeho matku a otce. Chtěl ho snad znervóznit?

„Co je?“ ozval se poplašeně stařec Emil.

„Blecha,“ odpověděl Kuřátko věcně. „Nepřepíral jsem si košili už ani nepamatuju.“

„Máš hodně vší?“

„Víc než knoflíků na košili. Asi tolik jako ryb v řece. Tebe se na to radši ani neptám. Chceš, abych ti nějaké vychytal?“

„Děkuju. Ne.“

„Hm...“

„Růže,“ opakoval stařec Emil nahlas své myšlenky; bezděčně se přitom drbal na týle. Měl kůži jako kmen ohořelé hrušně, bílé, místy skoro nažloutlé vlasy. Mezi vlasy mu ležely popílky. Některé z vlasů ohořely. Vytvářely malé plešky s puchýřkem nebo stroupkem. „Lidi chtěli dobře žít.“ Hlava mu spadla na prsa. Na spáncích měl stařec vlasy hebké jako bílé ptačí peří. Nad koncem krku na týle mu je popílky sežehly. Ohořelé konečky připomínaly spálené pole, strnisko. Trochu se konečky kroutily.

„Co to blábolíš?“ zeptal se Kuřátko posměšně. Komu asi zase stařec Emil skládá účty? Tomu nahoře. To asi už ne.

„Všichni jsme chtěli mít dobrou práci a vědět, že tu po nás zůstane někdo a něco.“

„Měkne ti mozek, dědo.“ A dodal: „Když tolik chceš, aby po tobě něco zůstalo, tak proč sis někde nevysadil stromy? Stromy žijou vždycky dýl než lidi.“

„Pojď ke mně,“ požádal náhle stařec.

„Vždyť tu jsem.“

„Docela ke mně.“

„Jsem rád, že sedím. Co ti chybí?“

„Chci tě vzít za ruku.“

„Co bys z toho měl?“ usmál se. Oba už pěkně páchnem, pomyslel si. Je lepší, když od sebe sedíme kousek dál. Myslel na to, že ženské nosí granáty mezi nohama pod sukní, a když je chytí hlídky, vyhodí do povětří hlídku i se sebou.

„Jsi z kněžského rodu Löwy-Cohen,“ řekl stařec Emil pyšně. „Tvá matka Soňa a můj otec Leo a děd Ferdinand a praděd Josef a jejich synové a dcery, daleko nazpět, jsou z rodu Löwy-Cohen. Byli to bojovníci proti tyranům; a z nás se taky stali bojovníci.“

„Z tebe se toho stalo!...“

„Z tebe, synáčku.“

A když Kuřátko mlčel: „Jsi tady?“

„Leda bych se vypařil.“ A zase: „Ledaže bych se zrovna teď někam vypařil.“

„Cítíš ten žár?“

„Já na to kašlu. Já kašlu na ten žár, co cítíš, i na tu tvou kůži z kněžského rodu i na tebe. Mě by spasil leda pořádný liják. Kdyby tak chtěla přijít průtrž mračen, jako když bydlel pražský transport ještě v těch dvou synagogách ve městě; aby se naplnily vany na střechách a v kanálech; a že by byly všechny kastroly a prádelní hrnce vrchovaté vody; že bychom si doplnili tady náš sud. Němcům by to zase jednou udělalo pořádnou čáru přes rozpočet; to by mě bavilo. To bych si teda rád počkal, co by si počali bez ohně, ten tvůj slavnej obergruppenführer Strupp; na to bych si věru rád počkal. Takhle nás vypalujou jako štěnice. Náš táta chodil zrovna takhle na štěnice, jenže se svíčkou; vždycky v neděli dopoledne; hledal je v naší pražské posteli. Na to si ještě pamatuješ, ne?“

Kuřátko se protáhl. Neměl rád, když stařec Emil navazoval řeč, jako by se zase už loučil. To ho tedy dokázalo maličko znervóznit. Nebo jako by nevěřil, že je to zase jednou vynechá. Byla to směs úbytku vůle a zároveň jako by se ještě ve svém věku stařec Emil za něco styděl. Včera drmolil stařec Emil něco o tvrdosti kamenů; jako by si snad Kuřátko myslel, že jsou kameny z cukru. Pak blábolil o vyvolenosti; nevěřil, že vyvolenost jednoho vylučuje vyvolenost těch druhých? Jako by mělo smysl omílat, že člověk, i kdyby věřil až do alelujá, a choval se jako zvíře, nepřijde tam nahoru, na rozdíl od někoho, kdo je bez víry, ale slušnej.

Kuřátko vytáhl ruce nad hlavu, takže se dutým zašpičatělým klacíkem dotkl stropu a špičkami svých střevíců, velmi už rozpáraných, kopal do rozeschlé putny, v níž byla až do poloviny špinavá voda jako od mytí. „V neděli ráno, když ses modlil a zpíval, jsem lezl do postele i po snídani,“ dodal snivě. „Než začal táta lovit.“ A: „Teď bych si to na minutku rád oboje zopakoval.“

„Co je ti?“

„Něco mě pořád žere.“ A starostlivě: „Taky jsme si už dlouho neprali košile, dědo.“

„Všechno už tady bylo.“

„Co tu bylo? Takhle špinavou košili jsem neměl, co jsem živ.“

„Za císaře Nerona shořel Řím, nádherné město,“ vysvětloval stařec zamyšleně. „Zešílel, podpálil domy a díval se, jak lehají popelem. A Herostrates zapálil chrám bohyně Diany v Efesu, aby nikdy nikdo nezapomněl jeho jméno.“

„Proti zdejšímu generálu Struppovi to byli žabaři. Vsadím se, dědo, že proti tomu policejnímu pánovi byli v tom Efesu hotoví břídilové. Ten první a ten druhý jakbysmet.“

Ještě dodal: „Já myslím, že si na Struppa bude taky hodně lidí pamatovat, až to tady všecko shoří; že to byl generálmajor a Němec, a že měl nohy do „o“, jako kdyby se učil jezdit místo na koni na sudu.“

„Ještě tě to žere?“

„Počítám, že mám sladkou krev, když to těm placatým potvorám tak chutná. Mám sladkou krev, ale vůbec mě to jakživ nebolí, dědo, jen svědí. Stačí, abych se poškrábal.“

Kuřátko se opět zasnil. Uviděl v duchu nějaký chrám a bílé sloupy, podle nichž si představoval Řím; a pak, jak padají proudy vod na hořící střechy varšavského ghetta. Dřevěné domy hořely a rozptýlení pěšáci Waffen-SS plamenomety rozšiřovali ohně, že to asi vycítil i starý z poryvů a doteků větru, přinášejícího žár. Odpoledne padal do jejich místnosti popel; převalovaly se přes ně vlny vedra. Hasiči a polská a německá policie se zvláštními oddíly pod velením SS zaháněly ohně z ručních a motorových stříkaček od zdí na hranicích ghetta. Páry se valily z kanálů všude, jako kouř z fabrik v okresech, které odtud Kuřátko neviděl, ale stařec Emil cítil. Nejhustší kouř se valil z továren, a nezastavilo se to, ani když se odpoledne na chvilku rozpršelo. Stačilo mu pár kapek a olíznout si dlaň. Tak to dělal i starý.

Ještě si představil, jak generálmajor, Herr Obergruppenführer Strupp s nohama do „o“, stojí na velitelském stanovišti, obklopen tuctem tanků a rotou elitních zákopníků s plamenomety a neprůstřelným sklem, aby dobře viděl, a jak říká „verdammt“ a znovu jen „verdammt“. Židi mu nepěkně a nečekaně zavařili. Zatím lidi vylézají ze studených sklepení a kanálů, protože Němci tam v jednom kuse házejí kouřové a plynové granáty a přidávají se k bojovníkům na povrchu: muž proti muži, kulkami a chladnou ocelí, uniformovaná německá policie a pěšáci, a taky zdejší ženské a děti, co tu vůbec ještě zbyly. Tohle asi myslel děda, když mluvil o boji proti tyranům. Jenže to všechno už prořídlo. Už to není v každé ulici a skoro v každém domě. Němci jim fakticky uměli pustit žilou.

Ze zbytku domu tady v Nízké ulici tu zůstali zrovna jen stařec Emil a on, Kuřátko. To je i dohromady jen jedna síla; ať se to počítá jak chce. Ještě dvanáctý den tu byl pekař Jonathan Blumentritt; ten hned při prvním požáru ztratil hlavu; když mu už chytla i matrace, vyhodil ji z okna jako faguli; za ní stůl a peřiny; a skočil i se svou ženou Perlou na dlažbu. Drželi se za ruce. Zpřelámali si nohy, a než se stačili odbelhat, napíchala do nich německá hlídka bajonety; bylo až sem nahoru (byli pod střechou) slyšet německé hlasy. Stůl a peřinu vyhazovali zbytečně. Hořela jen matrace; tu by možná uhasili, jako uhasil Kuřátko křeslo starce Emila, když chytlo od horkého popela.

Třináctý den ohňů tu zbyl vychrtlý krejčí Ferdinand Meyer, který vyspravil Kuřátku kalhoty velkou sametovou záplatou. Ta záplata ho přežila. Mluvil pořád o tom, že nevyskočí, a když, že se spustí po prostěradle.

Stařec Emil taky nechtěl vyskočit, ale nemluvilo se jen o tom. Stačilo se podívat na jeho prázdné oční důlky. V téhle světnici, kde teď jsou, bydlel švec Jakub Fink. Odešel hned druhý den povstání a nechal tu trojnožku. Kdyby se nevrátil, a to je ve hvězdách, Kuřátko by si ten verpánek nechal.

„Ještě jsi tady?“ ozval se stařec Emil.

„Neslyšíš, jak se drbu?“

„Slyším, když něco říkáš, ne když mlčíš.“

„Hodně lidí se v kanálech utopí,“ řekl Kuřátko.

„Je mi tu těsno.“

„Rozepni si vestu,“ řekl Kuřátko.

Stařec chtěl mít na sobě vestu a vedle sebe kabát, kdyby museli odejít.

„Ty už se nemodlíš?“

„Bráníme se,“ řekl stařec Emil. „Pořád se ještě bráníme. První dny jsme útočili. Ještě důležitější než útočit je bránit se. Bránit se je stejně důležité jako se modlit.“

„Jak myslíš,“ usoudil Kuřátko.

Myslel na velké krysy v kanálech. Do kanálů oheň nepřeskočí. Zvenku nastražily německé hlídky na koncích u výpustí pekelné stroje, aby se u mříží, které tam předtím nebyly, dotkly oči modré nebo šedé oblohy venku, ale ruka, noha nebo prst či hlava zapojily automatický zapalovač, který je vzápětí roztrhal.

Mohl si představit, jak krysy tloustnou z nových utopených. Nedají si ujít ani ty starší utopence. Kuřátko nechtěl, aby pro něho krysy znamenaly víc, než čím byly; lidi, které zahnaly hlídky do kanálů nebo tam utekli sami. Slyšel, že když se zjistilo, že Němci namontovali u výpustí do řeky mříže, ti starší se nabízeli, že doplujou k těm pekelným strojům první, aby umožnili těm mladším dostat se ven. Bojovat venku. Všem to proniklo do krve, za celé ty dva tisíce roků, během kterých to už zapomněli. Nestihli to už zdaleka všichni. Ale i ti poslední usoudili, že je lepší pozdě než nikdy. Nemělo to moc společného s nadějí na vítězství. Vzali si jen možnost neumírat jako štěnice pod německým palcem, dát se zamáčknout jako ploštice. Němci se tomu na začátku notně divili. Teď si už na sebe obě strany zvykly. Nezmenšilo to německou přesilu, ale těm zbylým v ghettu to vracelo sebevědomí. Ani Němcům nerostou stromy do nebe. Někdo mluvil o lupičích, kteří sem přicházejí rabovat. Vyhlížejí si zbořeniště, která už jenom doutnají. Přístupnější ruiny. Zaznamenával výbuchy venku. Děla. Věděl, že kdyby to padlo na ně, bylo by to rychlé. To by se mu chtělo, být lupič, shánět se po zlatých zubech mrtvol. Na to musí mít někdo žaludek.

Pozoroval ohně. Plameny přeskakovaly svým zvláštním způsobem jako červené opice, které ztrácejí údy a tvar. Z domu na dům, z okna do okna, ze střechy na střechu. Už mu to zevšednělo. Některé ulice ohně vynechaly. K jiným se vracely. Jeden oheň sílil, druhý slábl. Jedny se spojily, jiné rozdělily. Nemohl odhadnout, čím se to řídí, kromě větru, dřeva a lepenky, hadrů a mastnoty z upálených. Většina domů vyhořela v noci. Nebo se to alespoň tak zdálo. Nízké ohně hořely za úsvitu. Proč? Přes den hořelo nebo doutnalo všechno. Někde se snad roztékal i kámen. Prchnout je vždycky jen polovina naděje, myslel si.

Kuřátko pozoroval ohně a myslel na to, jak to vyřeší se starým. Zdi se potily. Kde se ta vlhkost bere, že vyráží ohněm? Omítka praskala jako kůra na opečeném chlebu. Na hlad nechtěl myslet; ani na žízeň. Olízl si vyschlé rty. Zabít starce by znamenalo zničit, co ho trápí, až tu Kuřátko nebude. Zabít starce bylo to nejlepší, za daných okolností, řekl si pro sebe. Byl rád, že ho stařec neviděl. Bylo by to taky to nejlepší, co mohl ještě udělat.

Některé bloky byly napadrť. Ozvěna střelby se vracela rozbořenými a vypálenými ulicemi. Věděl dobře, že tu nemůže nechat starého napospas ohni. A proč ho nemůže vydat všanc Němcům. Potřeboval jen přijít na to, jak to udělá. Myslel na matku, na otce. Bylo dobře, že tu nejsou. I když nechat se zabít tady znamenalo víc než smrt, snad nenechat se zabít. Stařec Emil měl pravdu. Nic není horší než falešná naděje; tou se dá člověk nalákat i do pekla. Tady je předběhli – možná. Třeba už je to samo peklo. Kuřátku už to připadalo normální. Beznaděje je daleko lepší, uvažoval Kuřátko. Beznaděj vtiskne člověku do ruky alespoň kámen, když nemá dýku nebo bombu, když se nedostane k revolveru. Beznaděj neříká, že do léta bude konec války. Kde všude už Němci ztratili kalhoty. Jestliže už nemá člověk v co doufat, ví alespoň jistě to, co ví. S tím, co ví, si už může poradit. Komu by se to náhodou nelíbilo nebo nehodilo do krámu, ať se jde vycpat.

„Co by nás ještě mohlo spasit?“ zeptal se stařec Emil.

„Liják.“

„Potopa.“

„Nezlobil bych se na průtrž mračen. Potopou bych taky nepohrd.“

„Spasit a utopit,“ šeptal stařec Emil. V duchu si to obrátil.

„Dá se to jíst?“

„Co?“

„Co si vyšeptáváš.“

Stařec Emil mlčel.

„Dají se do toho strčit ruce, aby tě to ochladilo, když je vedro, nebo ohřálo, když mrzne nebo leje?“

Kuřátko se zase dotkl bezovým klacíkem stropu, jako by ho osahával, kolik ještě vydrží, než spadne. Vrátil se pohledem ke stropu a pak se podíval na starce. Viděl, že by se dalo snadno zařídit, aby to spadlo. Strop měl v každém případě na krajíčku. A aby to spadlo pořádně, všechno. Odhadl tloušťku stropu a množství zdiva. Pod takovou náloží by se starý dlouho nedusil a netrápil. Pár cihel by ho spolehlivě zasáhlo do hlavy, líp než nějaká řízená střela. Věděl hned, že je to dobrá myšlenka. Kdyby to udělal spolehlivě... Starý mlčel. Kuřátko se zabýval v duchu stropem. Ohledával tkanivo zdola.

„Pamatuju si, jak v kostele zpívaly ženy – tvoje matka. Pamatuju se na všechno.“

„Měl jsem za to, že už si nepamatuješ na nic,“ řekl Kuřátko.

„Paměť mi ještě slouží.“

„Nevím, nevím,“ řekl Kuřátko. Nechtěl, aby starý o sobě pochyboval, ještě navíc o tom, k čemu už nezvratně dospěl. I kdyby o tom už nemluvil, věděl Kuřátko svoje.

„Jestliže si pamatuješ, cos jednou prožil, je to, jako bys žil dvakrát.“

„Leda tak dvakrát, jako když se díváš do zrcadla,“ odsekl Kuřátko.

Stařec Emil nastavoval tvář horkému větru, aby zachytil alespoň tak, odkud a kam vanou plameny. Už tři neděle byly věci, o kterých nemluvil. Třeba už nebude mít možnost, aby je řekl. Jako tu, že bránit se je svatá povinnost. Víc než čest. To největší, co je v člověku. Nemluvil o zvuku pražených kostí, smaženého masa a přepalovaného tuku, když Kuřátko spal. Nebo když byl Kuřátko pryč. Mlčel o zvuku škvařící se kůže, syčících těl, pachu z toho. Vyčítal si, že žije, protože žije na úkor někoho jiného; teď na úkor jednoho z těch, kteří bojovali. Vzdal se už představ, které měl Kuřátko, o karafě s pitnou vodou na stole.

Najednou stařec řekl, jako by Kuřátku přebíral myšlenky: „Je stejně špatné se od nich nechat zavraždit jako uhořet.“

„To se nemusíš bát,“ řekl Kuřátko. „Nenechám tě uhořet.“

„Snad to není tak zlé,“ řekl stařec. „Jen ta první vteřina. Jako když se potopí parník. Nebo spadne letadlo.“

„Říkám ti, aby ses nebál,“ ujistil ho Kuřátko.

„Je to zase tak blízko,“ řekl stařec Emil znovu. A myslel si: Umírají. Není už voda a není chleba. Nemáme střelivo. Jak dlouho to může ještě vydržet? Nikdo se neptá, jak se to mohlo stát. Bylo na něm znát, že ho svírá úzkost, neviditelné obruče, tisknoucí jeho chatrné stařecké tělo. Rty, které už byly bledé, fialové a seschlé, jak je pokrývaly stroupky nebo kůra, se mu skoro stáhly jako tenká okoralá přímka do vnitřní dutiny bezzubých úst. Vypadal, jako by už jediný zub neměl. Měl asi čtyři. Dva dole, dva nahoře, ale ne nad sebou, aby mohl jíst.

Potom řekl: „Jdi, synáčku, a už se ke mně nevracej. Nízká ulice shoří brzy do základů, jako shořela ulice Milá, všechno je umořeno ohněm, sype se na nás popel; a na mně už v tomhle městě nezáleží.“

„To je pravda,“ připustil Kuřátko pomalu. „Ale teď mě tím neunavuj.“

„Všichni, co v téhle chvíli odpouštějí, hynou. Jen ti, co neodpustí, přežijí. Jen ti, možná, dokážou přežít.“

„Vím, co chceš říct,“ uznal Kuřátko.

Bylo to zvláštní, říkal si Kuřátko v duchu, že mu vlastně stařec četl myšlenky. Nahlas dodal: „Dřív sis alespoň vyzpěvoval, teď jenom naříkáš.“ Potřeboval to nějak zamluvit a opakoval: „K čemu je ti to dobré? To bych chtěl vědět, k čemu by ti to mohlo posloužit.“

„Tohle město se opéká jako skopec na rožni a scípá hladem a mře žízní,“ řekl stařec přesvědčivě hrčivým hlasem a zase to byly ty chraptivé struny, po nichž z hlubin jeho osmdesáti let unikala síla, jak si dával záležet na každém slovu. „Vím to, protože to počítám.“ Opakoval stařecky: „Paměť mi ještě slouží. Nemám švába na mozku; vůbec ne. Nebude to už tolik, co to bylo. Už je jen málo našich lidí ve vypálených rozvalinách a v domech; už nemají strach z upálení zaživa, protože mrtví nemohou už mít strach. Není tu pekař Blumentritt a není tu krejčí Meyer a není tu už ani jeho žena Perla, ani švec Fink; lidi už nepřelézají z rozvalin do rozvalin; mám výborné uši a nic neslyším. Dokud tu byla tvá matka a tvůj otec, býval to šťastný dům. Nízká ulice byla jedna z nejkrásnějších. Je mi osmdesát let a vím, že štěstí je, když jsou lidé pohromadě, rodiny, sourozenci, manželé, staří rodiče. Když o sobě vědí, i když jsou daleko. Proto jsem tě poslal do sirotčince, když zemřeli a už jsem věděl, že skončím na rampě ve Stawkách; nechtěl jsem, abys byl sám. Nevěděl jsem, k čemu v tom ústavě dojde; musíš mi odpustit; vím, že se v tobě zvedá hněv, když na to myslíš, a že mi to dáváš za vinu. Neměl by ses už vracet, Josefe. Cítím to. Jako kdyby mi znovu hořely oči. Město, nebe i všemohoucí jsou v jednom ohni. Pekařské pece už vychladly a studny s vodou jsou otrávené. Jdi do kanálů a jdi na východ nebo na západ, na sever a možná, že se z toho dostaneš.“

Po vypadlých zubech poklesly starci Emilovi tváře, rysy se zostřily a faldy prodloužily a prohloubily. Byl by si rád řekl, že ztratili svobodu, ale ne naději. Beznaděj plnila starcovo srdce vzdorem. Dusil se žárem a hořkostí.

Kuřátko si nervózně odplivl. Byl rád, že to stařec neviděl.

„Chorá kobyla by to nemohla povědět líp,“ odpověděl Kuřátko. A zeptal se: „Ty že nemáš švába na mozku? Kam jinam než do kanálů bych asi jinak chodil?“

A myslel si, že vždycky, když mu stařec řekl obřadně Josefe, mluvil jako nemocný kůň.

„Vítr se obrací proti nám,“ řekl stařec Emil. A potom: „Už se nerodí děti. Hoří i duha. I jeho zmrzačili. Má – jako já – vypálené zraky.“ Nakonec řekl: „Jíst mají jen ti, co bojují – a ještě snad děti.“ A: „Jen ti.“

Kuřátko si rozkošnicky dočistil nehet. To byla pravda, že v rozvalinách se už neschovávalo tolik lidí jako dřív; hlídky je sbíraly a rovnou střílely nebo zapichovaly. Zvláštní bylo, že si to stařec dovedl vypočítat jen z toho, co slyšel nebo z toho, co vycítil.

Kuřátko si znalecky prohlížel prsty; malíček, ukazovák a palec a prostředník; byly špinavé až hanba. Kdyby stařec Emil chtěl stůj co stůj zajít, řekl si Kuřátko v duchu, šlo by to krásně: posadil by ho pod ten uvolněný trám, šel nahoru a dupl; víc by to nepotřebovalo. A stařec Emil by to měl v sutinách stokrát pohodlnější, než až sem jednou dojde oheň a staroch ho neuvidí, protože když je bezvětří, šlehají plameny tiše a lezou pomalu a zákeřně. Nebo ho odkryjí němečtí zákopníci: Cvičení psi bez obojků a košíků na tlamách.

Pak stařec Emil řekl: „Mohl bys mi, ještě než odejdeš, přečíst provolání?“

„Počítám, že mě s tím nechceš zdržovat ani trestat, dědo?“

„Ne, chci vědět, jak si stojí Němci a jak naši.“

„Chceš přečíst ten kousek, jak se tam píše, že všichni padneme, ale že už nacisti nedostanou ani jednoho živého Žida? Tamto, jak se říká, že jsme byli ovce, ale když máme zdechnout, tak s pomstychtivou rukou na kohoutku pušky nebo na rukojeti dýky? A že i jako smažící se kusy masa a hořící pochodně musíme zničit co nejvíc našich nepřátel...? Že je to jako signál a že řeky naší krve se obarví řekami jejich krve...? Nebo to jak se říká: Vezměte do rukou nůž, sekeru, kus železa? Zbavte se bezbrannosti? Zabarikádujte svůj dům? Buďte lstiví a důmyslní, nebojte se žádného triku? Ať vás dobývají. Každá matka se stane lvicí, která brání svá mláďata? Pryč se zoufalstvím a nevírou? Pryč s duchem otroctví. Kdo bojuje o svůj život, může se zachránit.“

„Slyším rachot,“ řekl stařec Emil poplašeně.

„Hučí ti v uších.“ A: „To je ten tvůj převýborný sluch.“

„Hučí mi v uších,“ připustil starý, „ale něco slyším. Ty ne?“

„Budu muset jít,“ řekl Kuřátko rychle a stařec to vycítil. Kuřátko naslouchal hluku, který se blížil. Už dva dny tu žádný rachot nebyl. Němci dávali přednost kouřovým bombám; a vykuřovali domy, bunkry a skrýše; někdy házeli rovnou plynové pumy. A dva dny taky neměli s dědou co jíst. Zvykli si na to. Zvyk je železná košile. Dva dny je až dost.

„Není to u hřbitova?“ zeptal se stařec Emil.

„Co tě nemá. Tam už vyhodil generál všechno do povětří: kapli, márnici a první hrobky. Samí mrtví boháči. Vezmi je čert! Jestli tě to rozčiluje, ten rámus, odvedu tě do sklepa.“

A dodal: „To ještě generálmajor Strupp dával přednost výbušným látkám. Musel jich spotřebovat tolik, že by z toho mohla být nová válka. To už i pro něj ztratilo půvab. Třeba mu to někde v Berlíně vyčítají.“

„Co děláš?“ zeptal se náhle stařec Emil a zvedl bradu. „Co to vlastně děláš?“

„Ten trám už skoro spadnul,“ odpověděl Kuřátko vyhýbavě. „Nelekej se, kdyby se neudržel. Je zrovinka nad prostředkem a ty máš křeslo pěkně při kraji u nejsilnější stěny.“ A potom: „Je jako veliká tříska. Odloupne se snadno, kdybys chtěl. Ještě drží, ale stačí za něj vzít. Počítám, že by spadla i střecha.“

„Rozumím ti.“

„Ale nedělej to sám, jen když tu nebudu.“

„Nesmíš se vracet,“ opakoval stařec.

Potom řekl: „Nebude mě líto, když zůstanu pár dní sám.“

Kuřátko se nezdržoval s odpovědí. Pár dní? Do kolika dní ohňů se chtěl stařec dopočítat? Opřel se vzápětí do křesla, v němž starý seděl; pomalu, ze všech svých sil, je odšoupával i s dědou k nejzazšímu okraji světnice, do kouta, a stařec překvapením rozevřel ústa. Zašermoval rukama ve vzduchu, jako by mu unikalo něco, čeho se marně přál přidržet; pak se chytil zlaceného odpočívadla pro lokty a ruce a pochopil.

Křeslo bylo ze starého nábytku polské šlechty, s polštáři z nachu a šarlatu a se zlatě zdobeným lenochem, jen trochu ohořelé. Vrzalo při každém hnutí a šla z něho oblaka prachu. „Žehnám ti, synáčku,“ řekl stařec Emil.

„Na to ti kašlu,“ odsekl Kuřátko. „Přiděláváš mi práci a jsem jako moucha.“

Stařec Emil pak naslouchal šramotu, jako by Kuřátko vytahoval odněkud za trámem nějakou lahvičku, z níž odšrouboval zátku a zase ji nasadil a točil v závitech. Měli ještě tu starou termosku? A potom (kromě vzdáleného dunění pancéřů) slyšel tření kůže o kůži; jako by si vnuk Josef něco roztíral po čele, krku a tvářích, snad i na hrudi. Pak tu zůstalo jen dunění. A stařec Emil mlčel a setrvával v klidu; jen natahoval ruce, zda se bude moci dotknout špičkami prstů zdi, aby věděl, kde je; cítil, že už je sám, že tedy Kuřátko odešel, jako s výjimkou těch dvou dnů odcházel vždycky, bez pozdravu, jako by se nechtěl zbytečně loučit a nežádal předem nějaké vyúčtování a chtěl nechat věci otevřené.

A zatímco se Kuřátko spouštěl dolů po cárech starých přikrývek, protože v tomto domě v Nízké už nebyly schody, poněvadž schodiště už se zbortilo po prvních dělostřeleckých salvách do ulice druhý a třetí den ohňů, podle kalendáře a počtů starce, seděl stařec Emil nehybně a naslouchal rachotu, který ho tak vyplašil.

Mezi vzdálenými a bližšími cizími zvuky se přibližoval vnitřní hlas, který se mu – když se ocitl sám – zdál také odlehlý.

Křeslo, v němž stařec Emil seděl, bylo potrhané a špinavé jako všechno, protože nad městem neustále plul černý horký popel a vnikal sem okny a usedal starci na holé kůži, takže se chránil v takových chvílích sepjatýma rukama. Kdykoli se pohnul, šimralo ho to v nose. Zaháněl svědivost od kořene chřípí. Myslel na jatka, v nichž šlo do devatenáctého dubna více než třikrát sto tisíc bratří na porážku jako jalovice, než se malý zbytek vzmužil k odporu. Uvažoval o tom, co bude, až budou všichni mrtví. Byl to důsledek chyby, které se kdysi dávno někdo dopustil, nebo se jí dopustilo jeho pokolení, anebo to byla součást jednoho osudu, který někde začínal a někde skončí, jako končí všechny lidské věci a lidé sami? Jak dlouho si to budou pamatovat děti dnešních a zítřejších dětí? Jsou, jako za každé selhání každý, trestáni porážkou? V starcově čele kroužila myšlenka, která k němu přicházela v těch jednadvaceti dnech ohňů často, na lidi, už dávno vymřelé, o nichž jenom slyšel. Na všechny ty, co dosahovali velikosti jako stín, který se postavil do cesty slunci, a co hynuli. Nepochopili výzvu svých dnů? Nebo zahynuli naopak proto, že ji pochopili? Snažil se uhodnout, co to bylo, co vdechlo sílu slabým a odhalilo slabost silných. Byl by rád věděl, kde je jeho vnuk Josef, zvaný Kuřátko. Löwy-Cohen. Snad poslední Löwy-Cohen.

Stařec Emil se přestal škrábat. Seděl nehybně a vzpřímen, aby nepřivolal šramotem německou hlídku.

Myslel na útržky provolání, které mu Kuřátko předříkával, jako když se dřív modlil. To místo, kde se praví: „Nebuďte jako ovce.“ Nebyl to hřích, být jako ovce. Není to rouhání, ale znamenalo by to rouhat se, vzdát se zápasu, když člověku berou život.

Cítil pýchu i lítost. Věděl, že padnou všichni, pokud ještě nepadli. Stále ještě přilétaly za nocí, když se chtěly matky s dětmi a nejstarší z mužů nadýchat čerstvého vzduchu a vylézali clonou plamenů z chladných sklepů, německé junkersy a heinkely a ostřelovaly, bombardovaly a zapalovaly v letu těsně nad střechami ulice a domy, všechno živé. Tak tomu bylo za nocí v uplynulém týdnu i v Nízké ulici. Byl zázrak, že tu ještě mohl sedět. Ještě přijížděly – jako teď – rychlé tanky, řečené panteři a tygři, páchly kouřové pumy z otvorů v kanálech, vzduchem prolétaly miny, které měly zvuk, jako když bučí kráva, než hvízdavě dopadly; ozývaly se ojedinělé výkřiky, jak hořící lidé běželi vstříc německým hlídkám, aby, pokud je nezarazily kule nebo bajonet nebo nůž, vnořili své dýky do německých hrudí.

Ještě se ozývala na všech větrných stranách od Nízké ulice střelba z kulometů a děl a pušek a duté výbuchy, kterým nebylo rozumět. Němci pohřbívali slavnostně své mrtvé a drželi proslovy nad polními hroby v duchu úzkého kamarádství, s kterým potlačují povstání těchto prašivých Židů, kteří nechtějí už umírat dobrovolně a jako ovce, a zvyšovali míru zneuctění na mrtvých nového nepřítele, tohoto ubohého stínu varšavského ghetta.

Stařec Emil shromáždil ve své hlavě obraz, v němž bylo jeho osmdesát let a v nich těchto jednadvacet dnů; náhle cítil, že všechen zpěv z něho odešel, jako by vyschl nebo vyčpěl. Slyšel zevnitř dlouhou ozvěnu minulého života. Myslel na šťastné přestávky mezi katastrofami. Na zařízení, které mu vnuk připravil. Třeštil svůj skelný zrak do prázdna. Neviděl věci, které mohl vidět, ale vnímal ty neviditelné. Věděl, k čemu se upírat dřív jako teď k trámu. To, co bylo kdysi to nejlepší, co v sobě cítil, ustoupilo teď spolehlivosti trámu.

V některých ulicích a domech – do vzdálenosti, kterou mohl obsáhnout sluchem – pukaly a padaly s třeskem čelní a bočné stěny. Bylo to pomalé a dalo se to sledovat. Některé domy přečkají zásah dělostřelecké nálože, třebaže jeho obyvatelé ne. Za pár hodin se zhroutí i dům, ale ne vždycky. Někdy dopadla nejtěžší nálož, ale pak se rozhostilo ticho, snad několik vteřin, než se zdi s rachotem zbortily a zase to zahalilo mrtvolné, všeobjímající ticho.

Chvíle plynula; bylo to už dlouho, co Kuřátko odešel. Vlévalo se to všechno do proudu času, z něhož narůstaly hodiny. Stařec Emil seděl stále sám, zůstaven myšlenkám, které ho držely na italském šlechtickém křesle, které se dostalo do Polska. V každém z těch jednadvaceti dnů ohňů, počínaje devatenáctým dubnem, kdy na narozeniny pána všech židovských životů a poddaných mnoha a mnoha zemí vyletělo pár německých stráží do vzduchu, zcela v protikladu k záměrům zdejších německých vedoucích, viděl stařec sebe a svého vnuka Josefa, zvaného pro útlý vzrůst Kuřátko. Spatřoval dále svou dceru Soňu a svého zetě Josefa a pak ševce, Jakuba Finka, který se rozhodl odejít až na druhý den povstání do bezpečnějšího sousedství kanálů a přivolal na sebe dávku z neviditelného kulometu. Připomínal se mu v každém výstřelu, který sem donášel vítr z protější části hradeb. Rodina Löwy-Cohen se nenarodila v tomto městě, které mělo ve svém srdci zárodek jiného města, a bylo obklíčené a drcené nejsilnější armádou na světě – ze všech stran a ze vzduchu. Byla sem dovezena z jiné země a tady jí bylo souzeno zemřít. A tu stařec znovu pocítil příval pýchy. Věděl, že zemřít v tomhle městě je slavná smrt a že nebude zapomenuta, i když na místě města zbude za dobu daleko kratší než jednadvacet dnů, jež trvalo povstání, jen popel a trosky s příměsí ohořelé lidské kůže a lidské krve.

A zase spatřoval v duchu svého vnuka Josefa, poslední výlupek rodu Löwy-Cohen, kdysi královského a kněžského rodu. A myslel s lítostí, která mu svírala hrdlo a způsobila, že se skoro křečovitě držel svého nádherného odpočívadla, na bratrství, které by se pro ně rozestřelo po téhle válce, kdyby jim bylo dáno přežít, protože lidé se musí poučit a spojit se proti zločinu ponížení. A pak dlouho myslel na to, že zde je lehko zemřít. A přesto znovu litoval, že má vyhaslé oči, protože jinak by spatřil, jak se židovští krejčí, kotláři a pekaři a dlaždiči mění od prvního dne povstání, od toho slavného devatenáctého dubna, v posly odvety, aby vzkázali okolnímu světu: Pohleďte, jak jsme umírali, když jsme shledali, kdo je proti nám.

Stařec Emil zvedl ještě o poznání výše hlavu. Bylo to jako by stál a zakláněl ji maličko dozadu. Proklel nahlas Boha, že mu vzal oči a zapomněl, že nesmí mluvit, aby ho neslyšely německé hlídky. Třeštil pak skelný zrak na zeď. Slyšel, jak prve pukala stěna a jak se vzápětí zřítil do sutin vedlejší dům, protože jím proletěla mina. Naslouchal bučivému zvuku, než proletěla svou oběžnou dráhu od hlavně minometu a způsobila dopadem spoušť. Stařec Emil se nehnul.

Vdechoval s odstupem několika vteřin pach střelného prachu, tělo a mozek miny, prach drceného kamene, dřeva a vlnu prudkého horkého vzduchu. Zastavil se v duchu u okamžiku, kdy mu bučivý zvuk prolétal nad hlavou. Sevřel v dlaních opěradlo. Podrážkou nahmatal místo, kde se udělal důlek v podlaze, o který by se mohl opřít, kdyby chtěl vstát.

Viděl před svým duševním zrakem, jak ohnivé smrště a vichr rvaly lidi, obracely je na hlavu, porážely a odtrhovaly je od sebe, než shořeli, kusy mastného masa, vlasy. Nevstával, protože věděl, že neopatrně si stoupnout nebo ukročit by znamenalo propadnout se do hlubiny schodiště. Seděl stále se zakloněnou hlavou a čekal.

Všechno by zkazil, kdyby se pohnul.

Jenže druhá německá mina už nepřiletěla a za několik hodin přišel Kuřátko. Usadil se na usmolené trojnožce a ani nepozdravil, jako by tím chtěl dát najevo, že jeho odchod nebylo nic, co stojí za zvláštní pozornost. Stařec Emil tiše řekl: „Neměl ses vracet, synáčku.“

„Koukám, že se to tu kapku pohnulo,“ odpověděl Kuřátko.

„Mina, ob dům,“ vysvětlil stařec Emil krátce.

„To mě mohlo napadnout taky,“ řekl Kuřátko. „Máme pořád ještě štěstí.“

„Jsi unaven?“

„Ani ne.“

„Máš dobrou povahu,“ řekl stařec.

„Jo. Jistě bych shořel jak papír.“

Kuřátko odtáhl starce i s křeslem zpět ke zdi, odkud bylo nejdál do prohlubně schodiště, hluboké šachty s ostrými hranami drátů a zdí.

Kuřátko neřekl starci Emilovi, že zatímco židovská část města hořela, probíhal život venku, jak věděly velké hlavy v kanálech, jako by se nic mimořádného nedělo. Na tom si daly německé úřady záležet a polské jim vyšly vstříc. Restaurace, divadla a kabarety a cirkusy zůstaly v provozu. V okolních domech a blocích několika čtvrtí kolem dokola požárů se ghetto, hořící jako pochodeň, postaralo obyvatelstvu, které mělo s válkou nouzi o rozptýlení, o novou atrakci. Snad dokonce přijeli do Varšavy turisté. Příbuzní zvali příbuzné. Pomíjeli vyhlášené třídy a sledovali ohně. Ti nejšťastnější viděli poměrně zblízka a zřetelně lidi skákat z domů, hořících odzdola, skoro pomalu, ale neúprosně. Na náměstí hrála kutálka galop, minulou neděli to byly Dunajské vlny a předtím pro veřejnost španělské tango Andalusia. Domy v těsné blízkosti ghetta, hlídané hasičskými vozy v plné pohotovosti, začernil čmoud a vypadalo to, jako by se pár bloků kolem dokola zahalilo do černého flóru – čelní stěny a okna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.