Ohlasy na Annu Todd a sérii AFTER

„Anna Todd (je) největší literární fenomén své generace.“

– Cosmopolitan

„Byla jsem na tom podobně jako se ságou Twilight, všeho jsem nechala a soustředila se jedině na tuhle knížku… Anno, jsi geniální!!!“

– Once Upon a Twilight

„Pan Darcy a Lizzy Bennetová naší doby… kdybyste ve slovníku fikce vyhledali heslo ,grázl‘, byl by u něj obrázek Hardina spolu s Božským bastardem a panem Darcym.“

– That’s Normal

„Můžete čekat jedině nečekané.“

– Vilmin knipní blog

„Anna Todd vás přiměje křičet, plakat, smát se, zamilovat se, schoulit se do klubíčka. Ať už jste četli wattpadovou verzi, nebo ne, sérii After si nemůžete nechat ujít – ale připravte se na emocionální smršť, jakou byste od knihy nečekali. A pokud jste wattpadovou verzi četli, knížka je 10x lepší!“

– Fangirlish

„Velmi zábavné čtení, samé drama, drama, drama.

Tahle kniha vás dostane od první stránky.“

– A Bookish Escape

„Knihu jsem nemohla odložit! Brala jsem ji všude s sebou, abych se mohla v každé volné chvilce vrátit k dilematu Hessa. Závislost od první stránky!“

– Grown Up Fangirl

Anna Todd

AFTER
Pouto

AFTER EVER HAPPY

Copyright © 2015 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2016

Jacket design © Zero Werbeagentur, München

Picture by FinePic®, München

ISBN 978-80-242-7047-0

Pro všechny, kdo někdy bojovali

za někoho nebo za něco, čemu věřili.

prolog

HARDIN

Mockrát v životě jsem se cítil nechtěnej, vyřazenej tím nejhorším způsobem. Moje máma se snažila, vážně se snažila, jenže to nestačilo. Moc pracovala; přes den spala, celou noc stála na nohou. Snažila se, ale kluk, zvlášť tak ztracenej případ jako já, potřebuje tátu.

Věděl jsem, že Ken je zamindrákovanej chlap, nebo spíš rádoby chlap, kterýmu nikdy neudělám radost ani ho neohromím, i kdybych se přetrhnul. Malej Hardin, kterej se tak zoufale snažil zapůsobit na chlapa, kterej hulákal a potácel se v našem malým domě, by byl rád, kdyby zjistil, že ten studenej čumák jeho táta ve skutečnosti není. S povzdechem by sebral knížku ze stolu a zeptal se mámy, kdy přijde Christian, ten prima chlápek, co ho uměl rozesmát a recitoval úryvky ze starejch knížek.

Jenže dospělej Hardin Scott, kterej bojuje se závislostí na alkoholu a vztekem, vlastnostma poděděnýma po tom chcípákovi, co nebyl jeho táta, zuří. Připadám si zrazenej, nic nechápu a jsem fakt vytočenej. Nedává smysl, že by se tahle trapná historka o výměně fotrů, kterou použijou v každým druhým přiblblým seriálu, vážně stala, navíc zrovna mně. Před očima mi vytanou dávno pohřbený vzpomínky.

Máma, jak telefonuje ráno potom, co mou esej otiskly místní noviny: „Jen jsem si myslela, že bys to chtěl vědět. Hardin je geniální. Jako jeho táta,“ vychvalovala mě tiše.

Ohlídnul jsem se. Ten chápek s tmavýma vlasama, co klimbal v křesle v našem malým obýváku s flaškou u nohy, rozhodně geniální nebyl. Je úplněk ničemu, pomyslel jsem si, zatímco on se v tom křesle zavrtěl a máma honem zavěsila. Takovejch okamžiků byla spousta, nedá se to ani spočítat. Byl jsem moc hloupej a moc malej, abych pochopil, proč se ke mně Ken chová tak odtažitě, proč mě nikdy neobejme jako tátové mejch kámošů svý syny. Nikdy se mnou nehrál baseball a nenaučil mě vůbec nic, leda jak se pořádně zmastit.

Byla to všechno ztráta času? Fakt je Christian Vance můj táta?

Místnost se roztočila. Dívám se na něj, na člověka, kterej mě údajně zplodil, a vidím v jeho zelenejch očích a zaťatý čelisti něco povědomýho. Roztřesenýma rukama si prohrábne vlasy a já ztuhnu, protože mi dojde, že dělám přesně to samý.

1.

TESSA

„To není možný.“

Vstanu, ale rychle se posadím zpátky na lavičku, protože trávník jako by mi ujížděl pod nohama. Park se i přes chladné počasí plní lidmi. Rodinky s dětmi, které v rukou třímají balonky a dárky.

„Je to pravda. Hardin je Christianův syn,“ zopakuje Kimberly a upírá na mě oči.

„Ale Ken přece… Hardin vypadá zrovna jako on.“ Vybavím si, jak jsem Kena Scotta potkala poprvé, v obchodě s jogurtem. Okamžitě jsem poznala, že je jeho otec; i on byl vysoký, měl tmavé vlasy, udělala jsem si závěr sama.

„Ano? Mně to tak nepřipadá, snad až na barvu vlasů. Hardin má oči jako Christian, stejné rysy v obličeji.“

Má? Zkouším si ty tři představit. Christian má dolíčky jako Hardin a stejné oči… ale nedává to smysl: Hardinovým otcem je Ken Scott – musí být. Christian vypadá v porovnání s ním tak mladý. Vím, je jim zhruba stejně, ale alkohol si na Kenově vzezření vybral svou daň. Pořád je to hezký chlap, ale působí starší.

„To je tak.“ Nevím, co říct, špatně se mi dýchá. Kimberly se zatváří omluvně. „Já tě chápu. Chtěla jsem ti to povědět už dávno, ale nezáviselo to na mně.“ Jemně mi stiskne ruku. „Christian mě ujišťoval, že jakmile bude Trish souhlasit, všechno Hardinovi poví.“

„Jenže.“ Zhluboka se nadechnu. „Takže tohle se tam teď odehrává? Christian se to rozhodl Hardinovi říct?“ Zvednu se a shodím přitom Kimberlyinu ruku. „Musím za ním. On.“ Ani si nedovedu představit, jak Hardin na takovou zprávu zareaguje, zvlášť když v noci přistihl ty dva spolu. Bude toho na něj moc.

„Ano.“ Kim vzdychne. „Trish s tím tak úplně nesouhlasí, ale Christian tvrdil, že ji téměř přesvědčil, navíc se celá situace dost vymyká z ruky.“

Vytáhnu telefon. Nechce se mi věřit, že by Trish něco takového před svým synem tajila. Měla jsem o ní coby o matce lepší mínění. Teď mám pocit, že ji vlastně vůbec neznám.

Už mám telefon přitisknutý k tváři a volám, když Kimberly dodá: „Radila jsem Christianovi, že bys měla být s Hardinem, až mu to bude říkat, ale Trsih ho přesvědčila, že by měl být s Hardinem sám.“ Kimberly semkne rty a rozhlédne se po parku, pak zvedne oči k obloze.

Z telefonu se ozve pípnutí Hardinovy hlasové schránky. Vytočím jeho číslo znovu, zatímco Kimberly tiše přihlíží, a opět se dostanu do hlasové schránky. Vrátím telefon do kapsy a začnu si mnout prsty. „Můžeš mě za ním odvézt, Kimberly? Prosím tě?“

„No jistě.“ Vstane a zavolá Smithe.

Dívám se, jak se k nám ten malý kluk blíží a držením připomíná vrchního číšníka z komiksů. Najednou mi dojde, že když je Smith Christianův syn… je tím pádem také Hardinův bratr. Hardin má mladšího bratra. Pak pomyslím na Landona… co bude s nimi dvěma? Přeruší s ním Hardin styky, až zjistí, že je nespojuje rodina? A co milá a hodná Karen, která tak ráda peče? Co Ken – tak usilovně se snaží vynahradit zpackané dětství chlapci, který není jeho syn. Ví to vůbec? Točí se mi hlava, potřebuju Hardina vidět. Musím mu dát najevo, že jsem s ním a společně všechno zvládneme. Nedovedu si představit, jak mu teď je; určitě je z toho úplně vedle.

„Ví to Smith?“ zeptám se.

Po krátké odmlce Kimberly odpoví: „Napadlo nás, že možná ano, víš sama, jak si na Hardina potrpí. Ale my mu nic neřekli.“

Je mi jí líto. Musí se vypořádat se snoubencovou nevěrou, a teď ještě tohle. Smith se zastaví a věnuje nám záhadný pohled, jako by přesně věděl, co jsme probíraly. To samozřejmě není možné, ale když nás mlčky mine a zamíří k autu, už si tím nejsem tak jistá.

Projíždíme ulicemi Hampsteadu, jedeme za Hardinem a ve mně se střídavě zvedá a klesá panika. Příliv a odliv.

2.

HARDIN

Barem se rozlehne praskání dřeva.

„Hardine, přestaň!“ křikne odněkud Vance.

Další křupnutí, tříštění rozbitýho skla. Ten zvuk mi dělá dobře, zvyšuje chuť demolovat. Potřebuju ničit, někomu nebo něčemu ublížit, i kdyby to byla jenom věc.

A to taky dělám.

Z transu mě vytrhnou výkřiky. Sklopím oči a zjistím, že v ruce držím ulomenou nohu drahý židle. Rozhlídnu se po tupejch ksichtech vyděšenejch hostů, hledám jednu konkrétní tvář: Tessinu. Ale není tady a já si nejsem v záchvatu zuřivosti jistej, jestli je to dobře, nebo ne. Měla by strach; bála by se o mě, panikařila by a volala na mě, aby přehlušila to zvonění v mejch uších.

Rychle nohu zahodím, jako bych se o ni popálil. Někdo mě chytí za ramena.

„Odveď ho odsud, než zavolají policajty!“ zařve Mike tak nahlas, jak jsem ho ještě neslyšel.

„Nesahej na mě!“ Setřesu Vance a otočím se na něj. Vidím rudě.

„Chceš jít do basy?“ rozkřikne se na mě zblízka.

Nejradši bych ho povalil na zem, pořádně mu zmáčknul krk a…

Ale několik ženských zaječí a to stačí, abych se nenechal znova vtáhnout do tý černý díry plný bezednýho vzteku. Rozhlídnu se po hogo fogo baru, po rozbitejch panákách na podlaze, rozlámaný židli a zděšenejch štamgastech, který v tomhle podniku podobnou scénu nečekali. Nepotrvá dlouho, než se vzpamatujou z šoku a začnou se rozhořčovat, že jim někdo narušil předraženou selanku.

Ženu se kolem hostesky ven, Christian za mnou. „Nastup ke mně do auta, všechno ti vysvětlím,“ funí.

Protože mám obavu, že by se vážně mohli každou chvíli objevit policajti, nasednu, ale vůbec nevím, co si mám myslet nebo co říct. Pořád to nedokážu vstřebat. Připadá mi to naprosto nemožný a absurdní.

Christian se posadí za volant. „Nemůžeš bejt můj táta, to prostě není možný. Nedává to smysl – ani trochu.“ Sedíme v drahým vypůjčeným autě a mě napadne, jestli kvůli tomu není Tessa odsouzená tvrdnout v tom zatraceným parku, kde jsem ji vysadil. „Má Kimberly auto, že jo?“

Vance se na mě překvapeně podívá. „Jasně že má.“ Motor už vrní, proplítáme se zácpou. „Mrzí mě, žes to musel zjistit takhle. V poslední době se mi zdálo, že se všechno hezky skládá dohromady, ale pak se to zvrtlo.“ Vzdychne.

Mlčím, kdybych otevřel pusu, přestanu se ovládat. Zarývám prsty do stehen; bolest mi pomáhá zachovat klid.

„Všechno ti vysvětlím, zkus to, prosím tě, pochopit, ano?“ Podívá se na mě s jasnou lítostí v očích.

Já ale nepotřebuju litovat. „Nemluv se mnou, kurva, jako s malým fakanem.“

Vance upře pohled na silnici. „Víš, že jsem vyrůstal s tvým tátou, s Kenem – byli jsme kamarádi snad odjakživa.“

„Ne, to jen tak mimochodem slyším poprvý.“ Zpražím ho pohledem a otočím se k oknu. „Jak je vidět, nevím o ničem ani hovno.“

„No, prostě jsme byli skoro jako bráchové.“

„Než jsi mu opíchal manželku?“ přeruším jeho dojemnej příběh.

„Koukej,“ zaskřípe zubama a sevře volant, až mu zbělají klouby, „snažím se ti to vysvětlit, tak mě laskavě nechej mluvit.“ Zhluboka se nadechne, aby se uklidnil. „A ne, tak to nebylo. Tvoje máma začala chodit s Kenem už na střední, když se přistěhovala do Hampsteadu. Nejkrásnější holka, jakou jsem kdy viděl.“

Vybavím si, jak se v noci líbali, a zvedne se mi žaludek.

„Zbláznila se do Kena. Trávili spolu každej den od rána do večera, přesně jako Max a Denise. Byli jsme taková malá parta, nás pět,“ vzpomíná. Znova vzdychne. „Trish byla chytrá, vtipná a po uši zamilovaná do tvýho táty – doprdele, asi mu tak ještě nedokážu přestat říkat,“ uleví si a zabubnuje nervózně prstama o volant.

„Ken byl chytrej – vlastně přímo geniální –, a když dostal na vejšce prospěchový stipendium a zkoušky dělal v předtermínech, najednou měl plno práce a přestal na ni mít čas. Věčně tvrdnul ve škole. Brzo jsme se scházeli už jenom čtyři, bez něj, a mezi mnou a tvou mámou… no prostě jsem v tom lítal čím dál víc a ona mě taky začala mít ráda.“

Vance se odml čí a přejede do vedlejšího pruhu, zapne klimatizaci. Přesto je v autě dusno a mně se všechno motá v hlavě.

„Vždycky jsem ji miloval – věděla to –, jenže ona milovala jeho a Ken byl tenkrát můj nejlepší kamarád.“ Vance polkne. „Postupně jsme se… sblížili. Ještě jsme spolu nespali, ale už jsme se nebránili svým citům a chovali se podle toho.“

„Ušetři mě těch trapnejch podrobností.“ Zatnu pěsti a přinutím se zmlknout.

„Dobře, no jasně.“ Dívá se na ulici před sebou. „Prostě jedno vedlo k druhýmu a najednou už jsme spolu měli poměr se vším všudy. Ken nic netušil. Max s Denise měli podezření, ale nechali si to pro sebe. Prosil jsem Trish, aby od něj odešla, když si jí stejně nevšímá – vím, je to hnusný, ale já ji miloval.“

Zamračí se. „Byla to jediný, co mě zachraňovalo před sklony k sebedestruktivnímu chování. Samozřejmě jsem měl Kena rád, ale láska k ní všechno zastínila.“ Dlouze vydechne.

„A dál?“ pobídnu ho po několika vteřinách.

„No… když pak oznámila, že je těhotná, myslel jsem, že spolu utečeme a místo za něj se provdá za mě. Slíbil jsem jí, že jestli si vybere mě, přestanu dělat průsery a budu dobrej manžel… a táta.“

Cítím na sobě jeho pohled, ale odmítám se otočit.

„Jenže jsem jí nepřipadal dost spolehlivej. Takže mi nezbylo než zatnout zuby a blahopřát, když spolu s tvým… s Kenem oznamovali, že čekají dítě a do týdne se vezmou.“

To jako fakt? Podívám se na něj, ale je očividně ztracenej ve vzpomínkách. Oči upírá na silnici.

„Přál jsem jí jen to nejlepší a nechtěl jsem jí ublížit, proto jsem Kenovi ani nikomu jinýmu neprozradil, co mezi náma bylo. Opakoval jsem si, že by měl vědět, že to dítě v jejím lůně není jeho. Celý měsíce se jí nedotknul, jak mi aspoň tvrdila.“ Vance se ot řese, jako by mu byla zima. „Když se brali, vzal jsem si oblek a šel mu za svědka. Věděl jsem, že jí dá to, co bych já nedokázal. Já neměl ani v plánu jít na vysokou. Ve volným čase jsem tesknil po vdaný ženský a pořád dokola pročítal stránky starejch románů, který se od mýho života dost lišily. Neměl jsem plány ani peníze, prostě nic pro ni.“ Snaží se na to přestat myslet.

Dívám se na něj a překvapuje mě, co mám potřebu mu říct. Zatnu pěst, pak povolím, pokouším se odolat.

Nakonec znova zatnu pěst a ani nepoznávám vlastní hlas: „Takže tě máma v podstatě využila pro zábavu a pak tě odkopla, protožes neměl prachy?“

Vance zafuní. „Ne, nevyužila mě.“ Ohlídne se na mě. „Chápu, že to tak vypadá, bylo to všechno dost složitý a na nic, prostě myslela na tebe a na tvou budoucnost. Já byl naprosto k ničemu – ksindl. Neměl jsem vůbec nic.“

„Zato teď máš miliony,“ poznamenám hořce. Jak ji může po tom všem bránit? Zbláznil se? Ale pak ve mně něco přeskočí a já myslím na mámu, která ztratila dva chlapy, co následně zbohatli, zatímco ona se bude věčně dřít a pak se vracet do svýho smutnýho malýho domku.

Vance přikývne. „Jo, jenže tenkrát nikdo nemohl tušit, jak se změním. Prostě Ken byl spořádanej, já ne. Tečka.“

„Dokud se nezačal večer co večer ožírat.“ Znova mě popadá vztek. Mám pocit, že mu nikdy neuniknu, tomu palčivýmu pocitu zrady, kterej ve mně vyklíčil. Vyrůstal jsem s alkoholikem, zatímco Vance si žil na vysoký noze.

„To je další věc, kterou jsem zvoral,“ řekne chlap, kterýho vlastně vůbec neznám. „Po tom, co ses narodil, jsem měl pár průšvihů, ale nakonec jsem se přihlásil na vysokou a tvou mámu miloval na dálku… “

„Dokud?“

„Dokud ti nebylo pět. Měl jsi narozeniny, všichni jsme se sešli na oslavě. Narazil jsi na mě v kuchyni, hledal jsi tátu.“ Vanceovi přeskočí hlas a já zaryju nehty do dlaní. „Tisknul jsi k sobě knížku a já na chvíli zapomněl, že nemluvíš o mně.“

Praštím pěstí do palubní desky. „Zastav, chci vystoupit.“ Tohle už nebudu poslouchat. Všechno je na hovno. Potřebuju to nějak strávit.

Vance ten výbuch ignoruje a jede dál. „Tenkrát jsem se přestal ovládat a chtěl po mámě, aby Kenovi řekla pravdu. Už jsem se nedokázal dívat, jak vyrůstáš beze mě. Tou dobou jsem plánoval stěhování do Ameriky. Prosil jsem ji, aby vzala tebe, mého syna, a odešla se mnou.“

Mého syna.

Sevře se mi žaludek. Měl bych z toho auta prostě vyskočit za jízdy. Dívám se na úpravný domky, který míjíme, a říkám si, že každá fyzická bolest je mnohem lepší než tohle.

„Odmítla. Řekla mi, že nechala udělat testy a… a že nakonec můj syn nejsi.“

„Co?“ Zamnu si spánky. Kdyby to pomohlo, klidně bych začal mlátit hlavou o palubní desku.

Podívám se na něj. Rychle se rozhlídne doleva a doprava. Najednou mi dojde, jakou jedeme rychlostí, a taky že projel všechny křižovatky na červenou a nestavěl ani na stopkách, jenom abych nemoh vyskočit ven. „Asi prostě zpanikařila.“

Koukne po mně. „Věděl jsem, že lže – nakonec mi po letech přiznala, že žádné testy nebyly. Jenže tenkrát na tom trvala; řekla mi, ať to nechám plavat, že prostě nejsi můj.“

Soustředím se na svou pěst. Zatnout, povolit. Zatnout, povolit…

„Utekl další rok a my se spolu zase začali bavit.,“ pokračuje, ale říká to tak nějak divně.

„Myslíš šukat.

Znova vzdychne. „Jo. Jakmile jsme na sebe někde narazili, vždycky to tak dopadlo. Ken hodně studoval, tenkrát dokončoval doktorát, a ona byla s tebou doma. Vždycky ses mi tak podobal. Kdykoli jsem k vám přišel, ležel jsi v knížkách. Nevím, jestli si na to pamatuješ, ale pokaždý jsem ti nějakou přinesl. Dal jsem ti svůj výtisk Velkého Gats… “

„Přestaň.“ Do hlavy se mi vkrádají vzpomínky.

„Táhli jsme to tak roky a mysleli jsme si, že nikdo nic netuší. Byla to moje vina – nedokázal jsem na ni zapomenout, pořád jsem ji miloval. Přestěhoval jsem se blízko k vám, naproti přes ulici. A tvůj otec to věděl; netuším, jak to zjistil, ale najednou bylo jasné, že všechno ví.“ Odmlčí se, zatočí a dodá: „Tenkrát začal pít.“

Napřímím se a začnu bušit do palubní desky. Vance nehne brvou. „Takže tys mě nechal s alkoholikem, kterej navíc začal pít jenom kvůli tobě a mámě?“ Vztek mě dusí, sotva dokážu dýchat.

„Pokoušel jsem se ji přesvědčit, Hardine. Nechci, abys jí to vyčítal, ale snažil jsem se ji přimět, abyste žili se mnou. Nechtěla.“ Zajede si rukou do vlasů, zatahá se za ně. „Ken pil čím dál víc a častějc, ale ani pak nepřiznala, že jsi můj – dokonce ani mně ne. Tak jsem odešel. Musel jsem.“

Zmlkne, a když se na něj podívám, všimnu si, že podezřele často mrká. Natáhnu se po klice, on ale zrychlí a několikrát po sobě zmáčkne automatickej zámek. Cvakot jako by se nesl v autě ozvěnou.

Pak pokračuje ve vyprávění, jeho hlas zní dutě. „Přestěhoval jsem se do Ameriky a tvoje máma se mi roky neozvala, dokud od ní Ken definitivně neodešel. Neměla peníze a dřela jako mezek. Já už začal slušně vydělávat, sice ne tak jako teď, ale stačilo to. Vrátil jsem se a pronajal nám byt a staral se o vás, ale Trish se mi začala vzdalovat. Ken někam zmizel a poslal žádost o rozvod, ani pak se mnou ale nechtěla zůstat natrvalo.“ Mračí se. „Po všem, co jsem udělal, jí to nestačilo.“

Vzpomínám, jak se nás ujal, když táta odešel, nikdy jsem si s tím těžkou hlavu nedělal. Netušil jsem, že se s mámou tahal, nebo že jsem možná jeho syn. Můj už tak dost pošramocenej názor na mámu je v troskách. Ztratil jsem k ní veškerou úctu.

„Když se přestěhovala zpátky do vašeho bývalého domu, pokoušel jsem se o vás starat aspoň po finanční stránce, ale vrátil jsem se do Ameriky. Tvoje máma mi začala vracet šeky a nebrala mi telefon, nakonec jsem usoudil, že si někoho našla.“

„Nenašla. Prostě den za dnem chodila do práce.“ Moje dospívání bylo osamělý; přesně proto jsem se chytil špatný party.

„Podle mě čekala, že se Ken vrátí,“ řekne rychle Vance. Pak se odmlčí. „Jenže on se nevrátil. Upíjel se rok za rokem, až mu najednou něco otevřelo oči. Roky jsem ho neviděl, pak se mi ozval, když se přestěhoval do Států. Nepil a já právě přišel o Rose.

Rose byla první ženská, na kterou jsem se mohl podívat a nevidět Trishinu tvář. Byla nesmírně hodná a já s ní byl šťastný. Věděl jsem, že už nebudu nikoho milovat tak jako tvou mámu, ale s Rose mi bylo dobře. Měli jsme se rádi a plánovali rodinu. Jenže onemocněla. Porodila Smithe a zemřela.“

Zůstanu jako opařenej. „Smith.“ Pokoušel jsem se poskládat všechny ty příšerný útržky dohromady a ani jsem nepomyslel na toho kluka. Co to vlastně znamená? Doprdele.

„Bral jsem toho malého rozumbradu jako druhou šanci stát se otcem. Díky němu jsem se ze smrti Rose vzpamatoval.

Vždycky mi tě připomínal. Vypadá přesně jako ty v jeho věku, jen má světlejší vlasy a oči.“

Vybavím si, jak Tessa tvrdila totéž, když toho kluka viděla poprvý, ale mně to tak nepřipadá. „Tohle je tak… tak podělaný,“ vypravím ze sebe. V kapse mi začne vibrovat telefon, ale já se jen tupě dívám na nohu, jako by to byl nějakej příznak, nedokážu se přimět telefon vytáhnout.

„Jo, je, mrzí mě to. Když ses odstěhoval do Ameriky, myslel jsem, že ti budu nablízku, i když ti nemůžu dělat tátu. Zůstal jsem s tvou mámou ve styku, vzal tě k nám do nakladatelství a snažil se s tebou spřátelit. Oprášil jsem vztahy s Kenem, i když kamarádi už asi nikdy nebudeme. Zřejmě mě litoval, když mi umřela žena, mezitím už se hodně změnil. Chtěl jsem se s tebou sblížit – a bral jsem všechno, co se nabízelo. Teď mě určitě nenávidíš, ale snad se mi to aspoň načas podařilo.“

„Celej život jsi mi lhal.“

„Já vím.“

„Stejně jako máma a… Ken.“

„Tvoje máma pořád všechno popírá,“ řekne Vance – už ji zase omlouvá. „A pokud jde o Kena, měl podezření, ale Trish to nikdy nepotvrdila. Zřejmě se pořád drží nepatrné šance, že bys mohl být jeho.“

Obrátím oči v sloup nad tou absurditou. „Chceš mi tvrdit, že je Ken tak blbej a věří, že jsem jeho, i když jste s mámou celý ty roky šukali za jeho zádama?“

„Ne.“ Vance zastaví u chodníku, zařadí parkování a vážně se na mě podívá. „Ken není blbej. Doufá. Měl tě rád – a pořád má. Jsi jedinej důvod, proč přestal pít a dokončil školu. I když věděl, že tu ta možnost je, dělal to všechno pro tebe. Lituje, co jsi kvůli němu prožíval a co se stalo mámě.“

Vybaví se mi děsivý obrazy, který mě pronásledujou v nočních můrách. Vidím ty opilce a to, co jí tenkrát udělali.

„Takže žádný testy neproběhly? Jak vůbec víš, že jsem tvůj?“ Nemůžu uvěřit, že se na to ptám.

„Vím to. A ty to víš taky. Všichni vykládají, jak se podobáš Kenovi, ale já vím, že ti v žilách koluje moje krev. Ani časově to nesedí, nejsi jeho. Nemohla tenkrát otěhotnět s ním.“ Dívám se na stromy venku. Telefon začne znova vibrovat. „Proč mi to všechno říkáš teď?“ ptám se a zvyšuju hlas, moje zanedbatelná trpělivost se tenčí.

„Protože tvoje máma začíná být paranoidní. Ken se mnou před pár týdny mluvil, prosil mě, jestli by sis nenechal udělat odběry krve, kvůli Karen, a já to zmínil před mámou… “

„Jaký odběry? Co s tím má Karen společnýho?“

Vance se podívá na mou kapsu, pak na svůj mobil v držáku. „Měl bys to vzít. Mně volá Kimberly.“

Já ale zavrtím hlavou. Zavolám Tesse, jakmile vypadnu z tohohle auta.

„Opravdu je mi to všechno líto. Vůbec nechápu, co mě to popadlo, že jsem za ní v noci přijel. Volala mi a já… prostě nevím. Mám si brát Kimberly. Miluju ji – dokonce víc, než jsem kdy miloval tvou mámu. Je to jiná láska; opětovaná. Znamená pro mě všechno. A přece jsem udělal tu hroznou chybu a za Trish jel. Nepřekvapilo by mě, kdyby mi Kim dala kopačky.“

Proboha, ušetři mě těch srdceryvnejch keců. „Jo, asi byla vážně chyba pokusit se vojet mámu na kuchyňský lince.“

Zachmuří se. „Panikařila, říkala mi, že potřebuje mít před svatbou jistotu, že její minulost zůstane minulostí. No a já jsem pověstný tím, že dělám jednu blbost za druhou.“ Zabubnuje prsty o volant, z jeho hlasu je patrná hanba.

„To i já,“ utrousím a sáhnu po klice.

Chytí mě za rameno. „Hardine.“

„Ne.“ Vytrhnu se mu a vystoupím. Potřebuju čas, abych to všechno nějak vstřebal. Právě mě zavalil odpověďma na otázky, který mě vůbec nenapadlo položit. Potřebuju na vzduch, musím se uklidnit, dostat se od něj pryč, vrátit se ke svý holce, svý spáse.

„Potřebuju, abys mě teď nechal na pokoji, to je ti snad jasný,“ upozorním ho, protože sedí v autě a čeká. Chvíli se na mě dívá, pak přikývne a odlepí se s autem od obrubníku.

Rozhlídnu se a o pár domů dál si všimnu známý výlohy. Jsem jenom pár ulic od mámina domu. V uších mi hučí krev. Sáhnu do kapsy, chci zavolat Tesse. Potřebuju slyšet její hlas, aby mě vrátil do reality.

Dívám se na ten barák a čekám, až to zvedne. Perou se ve mně démoni, stahujou mě do tmy, která je mnohem pohodlnější než realita. Táhnou mě s vervou, s každým dalším zazvoněním, kdy to Tessa nebere, se propadám hloubějc, a najednou mě nohy samy nesou přes ulici.

Vrátím telefon do kapsy, otevřu dveře a vejdu do místnosti, kterou dobře znám.

3.

TESSA

Pod nohama mi praská rozbité sklo. Přešlapuju a trpělivě čekám. Nebo aspoň tak trpělivě, jak dokážu.

Když Mike konečně domluví s policisty, popojdu k němu. „Kde je?“ ptám se nepřátelsky.

„Odjel s Christianem.“ V Mikeových očích se neodráží žádné emoce. Trochu mě to uklidní, uvědomím si, že on za nic nemůže. Dnešek je jeho svatební den, a všechno se pokazilo.

Rozhlédnu se po rozlámaném nábytku, šuškání zvědavých čumilů si nevšímám. Je mi úzko, snažím se držet. „Kam odjeli?“

„Nevím.“ Zaboří obličej do dlaní.

Kimberly mi poklepe na rameno. „Tesso, jestli tu budeme stát, mohla by se policie začít zajímat i o nás.“

Ohlédnu se ke dveřím, přikývnu a jdu za ní ven, abych zbytečně neprovokovala.

„Nemohla bys Christianovi ještě jednou zavolat? Nezlob se, ale potřebuju s Hardinem nutně mluvit.“ Je mi zima.

„Zkusím to,“ slíbí. Dojdeme přes parkoviště k jejímu pronajatému autu.

Do baru právě vchází další policista a mně je rázem ještě hůř. Mám o Hardina hrozný strach, ne kvůli policii, spíš jak to všechno zvládne, když je s Christianem o samotě.

Smith tiše sedí na zadním sedadle. Opřu se o kapotu a zavřu oči.

„Jak to myslíš, že nevíš?“ zvolá Kimberly, čímž mě vytrhne ze zamyšlení. „My ho najdeme!“ odsekne a ukončí hovor.

„Co se děje?“ Srdce mi buší tak nahlas, že mám obavu, abych nepřeslechla její odpověď.

„Hardin vystoupil z auta a Christian neví, kam šel.“ Stáhne si vlasy do ohonu. „Už je skoro čas na tu zatracenou svatbu,“ uleví si a ohlédne se k baru, před nímž stojí Mike úplně sám.

„Tohle je katastrofa,“ zasténám a v duchu se modlím, aby byl Hardin na cestě sem.

Znovu vezmu do ruky telefon. Panika trochu poleví, když najdu zmeškaný hovor od něj. Roztřeseně dám vytočit jeho číslo a čekám. A čekám. A nic. Zkouším to opakovaně, ale pokaždé se dostanu do hlasové schránky.

4.

HARDIN

„Jacka s kolou,“ štěknu.

Plešatej barman se na mě zamračí, vezme z police sklenici a naplní ji ledem. Smůla, že jsem Vance nepozval; mohli jsme si dát panáka jako taťka se synem.

Doprdele, všechno je to úplně na hovno. „Nebo vlastně dvojitýho,“ změním objednávku.

„No jasně,“ utrousí ironicky rozložitej chlap. Zalítnu očima ke starý televizi na stěně a čtu titulky podél dolního kraje obrazu. Reklama na pojišťovnu. Obrazovku vyplňuje rozesmátý mimino. Proč cpou mimina do každý blbý reklamy, to fakt nechápu.

Barman ke mně beze slova pošle po pultu drink přesně ve chvíli, kdy to dítě vydá zvuk, kterej má bejt „ještě roztomilejší“ než smích. Konečně se napiju a nechám se odnýst daleko odsud.

„PROČ JSI PŘINESLA VĚCI PRO MIMINA?“ zeptal jsem se.

Posadila se na kraj vany a stáhla si vlasy do culíku. Začínal jsem se bát, že je dětma posedlá – rozhodně to tak vypadalo.

„To není pro mimina,“ zasmála se Tessa. „Jenom je na obalu fotka dítěte s tátou.“

„To teda nechápu proč.“ Vzal jsem do ruky krabici s potřebama na holení, který mi koupila, a prohlídnul si buclatý tvářičky toho mrněte. Co má mimino společnýho s holením?

Pokrčila rameny. „Netuším, asi to zvyšuje prodejnost.“

„Možná tak u ženských, co tyhle věci kupujou pro svý kluky nebo manžely,“ upozornil jsem ji. Žádnej normální chlap by to nevzal do ruky.

„Podle mě to funguje i na všechny otce.“

„No jasně.“ Krabici jsem rozerval, vysypal obsah, pak jsem se na ni podíval přes zrcadlo. „Miska?“

„Jo, ta je na holicí krém. Když použiješ tu štětku, holení ti půjde líp.“

„A to víš odkud?“ Povytáhnul jsem obočí a doufal, že tyhle zkušenosti nenačerpala s Noahem.

Usmála se. „Našla jsem si to na netu!“

„To seš celá ty.“ Žárlivost mě opustila. Tessa mě z legrace kopla. „Tak když seš taková odbornice na holení, pojď mi pomoct.“

Vždycky jsem používal jenom holicí strojek s žiletkou a pěnu, ale když už si na tom dala tak záležet, nehodlal jsem vzdorovat. Upřímně řečeno, představa, že mě holí ona, mě dost vzrušila. Tessa se usmála a vstala, postavila se vedle mě před umyvadlo. Vzala do ruky tubu s pěnou a vymáčkla ji do misky, pak ji rozmíchala štětkou.

„Tumáš.“ Usmála se a namočenou štětku mi podala.

„Ne, udělej to ty.“ Vrátil jsem jí štětku a objal ji kolem pasu. „Pojď pěkně nahoru.“ Zvedl jsem ji na umyvadlo. Když se usadila, roztáh jsem jí kolena a postavil se mezi ně.

Tvářila se soustředěně, namočila štětku v pěně a tu mi začala roztírat po tváři.

„Vlastně se mi dneska nikam nechce,“ řek jsem jí. „Mám spoustu práce. A kvůli tobě se nesoustředím.“ Vzal jsem do dlaní její prsa a jemně je zmáčknul.

Škubla sebou a na krku mi přistála pěna na holení.

„Ještě že jsi nedržela žiletku,“ dobíral jsem si ji.

„Ještě že,“ napodobila mě a vzala do ruky holicí strojek. Kousla se do rtu a zeptala se: „Vážně chceš, abych tě holila já? Bojím se, abych tě nepořezala.“

„Přestaň se strachovat,“ ušklíbnul jsem se. „Stejně ses určitě na internetu vzdělala, jak na to.“

Vyplázla na mě dětinsky jazyk a já jí dal pusu. Neřekla nic, protože jsem měl pravdu.

„Ale jestli mě řízneš, zdrhej.“ Zasmál jsem se.

Znova se zamračila. „Buď tak hodnej a nevrť se.“ Ruka se jí trochu třásla, ale když mi začala jemně klouzat žiletkou po tváři, rychle nabrala jistotu.

„Měla bys jít beze mě,“ navrhnul jsem jí a zavřel oči. To, že mě holí, mě kupodivu uklidňovalo. Jít k otci na večeři se mi nechtělo ani za mák, ale Tessu už štvalo trčet v jednom kuse doma, a když zavolala Karen a pozvala nás, skočila po tom.

„Jestli chceš dneska zůstat doma, přeložíme to na víkend. To už budeš mít práci hotovou?“

„Snad,“ vzdychnul jsem.

„Tak jim zavolej a pověz jim to. Pak začnu vařit a ty můžeš pracovat.“ Klepla mě prstem do rtu, abych semknul pusu a ona mě mohla opatrně oholit okolo.

Když skončila, řek jsem jí: „Měla bys dopít to víno v lednici, už je otevřený kolik dnů. Za chvíli z něj bude ocet.“

„No… já nevím.“ Zaváhala. Chápal jsem proč. Otevřel jsem oči a ona natáhla ruku za záda, pustila kohoutek a namočila ručník.

„Tess,“ vzal jsem ji za bradu, „přede mnou můžeš pít. Nejsem alkoholik na odvykací kúře.“

„Jo, ale nechci, aby ti to bylo nepříjemný. Stejně bych tolik víno neměla. Když nepiješ ty, taky nebudu.“

„Nemám problém s chlastem. Problém nastává, jedině když jsem vytočenej a u toho piju.“

„Já vím.“ Polkla.

Už to zažila.

Otřela mi obličej teplým ručníkem.

„Když piju, chovám se jako blbec, protože se tím pokouším něco řešit, ale v poslední době není co řešit, takže jsem v pohodě.“ Ale i já jsem si uvědomoval, že to není žádná záruka. „Nechci bejt ochlasta jako fotr, kterej se pokaždý zlískal do němoty a ohrožoval lidi kolem sebe. A protože jsi jediná, na kom mi fakt záleží, s tebou už pít nebudu.“

„Miluju tě,“ řekla jen.

„A já tebe.“

Rozhod jsem se nějak narušit tu pekelně vážnou atmosféru, protože už jsem se o tom nechtěl bavit. Zadíval jsem se na ni. Měla na sobě moje bílý tričko a černý kalhotky, jinak nic.

„Když už mě dovedeš pořádně oholit, možná si tě nechám. Vaříš, uklízíš… “

Ohnala se po mně a obrátila oči v sloup. „A co z toho mám? Jsi bordelář; pomáháš mi s vařením tak jednou týdně, jestli vůbec. Ráno jsi protivnej.“

Vsunul jsem jí ruku mezi nohy a odsunul kalhotky stranou, což ji spolehlivě umlčelo.

„No dobře, na jednu věc se přece jen hodíš,“ usmála se, když jsem do ní vsunul prst.

„Jenom na jednu?“ Přidal jsem další prst, Tessa zasténala a zvrátila hlavu.

BARMAN BOUCHNE PŘÍMO PŘEDE MNOU do pultu. „Ptám se: dáš si ještě?“

Párkrát zamrkám, podívám se na něj. „Jo.“ Podám mu sklenku. Čekám na dolití a vzpomínky slábnou. „Ještě jednou dvojitýho.“

Jen co ten starej plešatej fotřík poodejde, ozve se za mnou překvapeně: „Hardine? Jsi to ty?“

Otočím se a spatřím známou tvář Judy Welchový, máminy kamarádky. Nebo spíš bejvalý kamarádky. „Jo.“ Přikývnu. Neujde mi, že se s ní roky nemazlily.

„No krucinál! Už jsem tě neviděla… jak dlouho, šest let? Sedm? Jsi tu sám?“ Položí mi ruku na rameno a posadí se na barovou stoličku vedle mě.

„Jo, tak nějak, a jo, jsem tu sám. Máma tě pronásledovat nebude.“

Judy má nešťastnej obličej ženský, která toho za svůj život vypila až moc. Vlasy si odbarvuje na blond, jako když jsem byl puberťák, a její implantáty jsou moc velký, k drobný postavě se nehodí. Vzpomínám, jak se mě poprvé dotkla. Tenkrát jsem si připadal jako velkej chlap – šoustal jsem s matčinou kamarádkou. Když se na ni dívám teď, nevojel bych ji ani pérem toho plešatýho barmana.

Mrkne na mě. „Rozhodně jsi vyrostl.“

Popadnu sklenku, kterou přede mě barman postavil, a za chvíli je prázdná.

„Vidím, že je s tebou pořád stejná zábava.“ Pohladí mě po rameni a objedná si. Pak se ke mně otočí. „Přišel jsi zapít smutek? Milostný trable?“

„Ani jedno.“ Točím sklenku mezi prstama a poslouchám, jak v ní chrastí led.

„Tak to já přišla zapít obojí. Tak si dáme spolu,“ řekne s úsměvem, na kterej si vzpomínám, a objedná nám rundu levný whisky.

5.

TESSA

Kimberly Christianovi spílá do telefonu tak vehementně, že když skončí, musí chvíli zhluboka dýchat. Položí mi ruku na rameno. „Naštěstí se šel Hardin jenom projít, aby si pročistil hlavu. Christian mu prý chtěl dát čas, aby to vstřebal.“ Nesouhlasně zaúpí.

Jenže já Hardina znám a je mi jasné, že si rozhodně „nepročišťuje“ hlavu procházkou. Pokouším se mu znovu zavolat, ale okamžitě se ozve hlasová schránka. Úplně si telefon vypnul.

„Myslíš, že by šel na tu svatbu?“ podívá se na mě Kim. „Jako vyvolat nějakou scénu?“

Ráda bych řekla, že to by neudělal, ale vzhledem ke všemu, co na něj dolehlo, to nemůžu úplně vyloučit.

„Nechce se mi věřit, že to vůbec navrhuju,“ dodá Kimberly jemně, „ale možná bys na tu svatbu měla jít – aby ses postarala, že to úplně nepokazí. Navíc jestli se tě pokouší hledat, pravděpodobně půjde nejdřív tam.“

Z představy, že by se Hardin objevil v kostele a ztropil scénu, se mi dělá zle. Sobecky ale doufám, že tam půjde, jinak v podstatě nemám šanci ho najít. Vypnul si telefon, kdoví jestli se vůbec chce nechat najít.

„Dejme tomu. Ale radši zůstanu venku, někde u vchodu,“ navrhnu.

Kimberly chápavě přikyvuje. Vzápětí na parkoviště zajede černé BMW a zaparkuje vedle ní. Kim se zachmuří.

Z auta vystoupí Christian v obleku. „Ozval se?“ ptá se hned.

Nakloní se a chce Kimberly políbit na tvář – zřejmě navyklé gesto –, ale ona se odtáhne.

„Promiň,“ slyším ho šeptat.

Zavrtí hlavou a otočí se ke mně. Je mi jí líto, takovou zradu si nezasloužila. Jenže tak to zřejmě chodí: zrada si nevybírá a přiživuje se nejvíc na těch, kdo ji nečekají ani si ji nezaslouží.

„Tessa jde s námi pro případ, že by Hardin na tu svatbu šel,“ řekne Christianovi. Pak mu pohlédne do očí. „Aby nic nenarušilo tenhle vzácný den.“ Zůstává klidná, ale hořkost je v jejím hlase jasně patrná.

Christian zavrtí hlavou. „Na tu zatracenou svatbu nepůjdeme. Ne po tomhle všem.“

„Proč ne?“ opáčí Kimberly bezbarvě.

„Kvůli tomuhle,“ ukáže Vance na mě a na ni, „a protože jsou mí synové důležitější než nějaká svatba, zvlášť tahle. Nemůžu po tobě chtít, abys seděla ve stejné místnosti jako ona a usmívala se.“

Kimberly se zatváří překvapeně, jeho slova ji přece jen trochu usmiřují. Mlčky přihlížím. Poprvé jsem slyšela Christiana mluvit o Hardinovi a Smithovi jako o svých synech. Vyvádí mě to z míry. Mohla bych mu toho tolik vpálit – zahrnout ho tolika urážkami –, ale nepřísluší mi to. Stejně bych ničemu nepomohla. Musím najít Hardina a zjistit, jak to přiznání snáší.

„Lidi budou pomlouvat. Zvlášť Sasha.“ Kimberly se zamračí.

„Sasha, Max i všichni ostatní jsou mi u prdele. Ať si pomlouvají. Žijeme v Seattlu, ne v Hampsteadu.“ Natáhne se a vezme ji za ruce. Dovolí mu to. „Teď jde jen o to, abych napravil, co jsem zvoral,“ řekne rozechvěle. Vztek, co na něj mám, přece jen nepatrně zeslábne.

„Neměl jsi Hardina pustit z auta,“ podotkne Kimberly, ale nechává se držet za ruce.

„Nemohl jsem ho ani držet uvnitř. Znáš ho. Pak se mi zasekl pás, a než se mi ho podařilo rozepnout, ztratil jsem Hardina z dohledu… krucifix!“ uleví si a Kimberly kývne na souhlas.

Konečně mám pocit, že můžu promluvit. „Kam podle vás šel? Jestli se neukáže na svatbě, kde bych měla hledat?“

„Zastavil jsem se v obou zdejších barech, co otevírají tak brzo,“ řekne zachmuřeně Vance. „Jen pro jistotu.“ Zatváří se omluvně. „Měla jsi být s ním, když jsem mu to říkal. Byla chyba vás rozdělit. Vím, že teď potřebuje nejvíc tebe.“

Nezmůžu se na žádnou relativně slušnou odpověď, proto jen přikývnu a opět se pokouším Hardinovi dovolat. Samozřejmě marně, přesto dál zkouším jeho číslo.

Kimberly a Christian se na sebe mlčky dívají, ruku v ruce, komunikují beze slov. Když telefon schovám, Christian oznámí: „Svatba začíná za dvacet minut. Můžu tě tam odvézt, jestli chceš.“

Kimberly zvedne ruku. „Já ji odvezu. Ty vezmi Smithe zpátky do hotelu.“

„To přece.,“ chce oponovat, ale vzhledem k jejímu výrazu nakonec moudře zmlkne. „Vrátíš se pak za námi?“ ptá se a v očích má strach.

„Ano.“ Kim vzdychne. „Nemám v plánu uprchnout ze země.“

Christianovi se zřetelně uleví. Pustí její ruce. „Dávej na sebe pozor, a kdybys cokoli potřebovala, zavolej. Víš, kde ten kostel je, viď?“

„Vím. Dej mi klíčky.“ Napřáhne ruku. „Smith usnul, nechci ho budit.“

V duchu jí tleskám. Já bych byla na jejím místě úplně zničená. Což jsem i tak, jen to nedávám znát.

ANI NE O DESET MINUT POZDĚJI mě Kimberly vysadí před malým kostelíkem. Většina hostů už je uvnitř, několik posledních postává na schodech. Posadím se na lavičku a rozhlížím se po Hardinovi.

Zevnitř se ozvou první tóny svatebního pochodu. V duchu vidím, jak se Trish ve svatebních šatech blíží uličkou ke svému ženichovi. Usmívá se a je krásná.

Jenže ta Trish, kterou si představuju, se neslučuje s matkou, která lže svému jedinému synovi a zatajuje, kdo je jeho skutečný otec.

Schodiště se vyprázdní, i poslední opozdilci už jsou uvnitř. Minuty plynou, venku je slyšet skoro všechno. O půl hodiny později jsou nevěsta a ženich prohlášeni za manžele. Beru to jako signál k odchodu. Nevím, kam půjdu, ale nemůžu tu sedět a čekat. Trish za chvíli vyjde ven a já se s ní rozhodně nechci potkat.

Vracím se směrem, odkud jsme přijely, nebo aspoň myslím. Nevzpomínám si přesně na cestu, jenže stejně nemám kam jít. Vytáhnu telefon a volám Hardinovi, opět marně. Baterii mám už skoro vybitou, ale nechci telefon vypnout, kdyby se Hardin ozval.

Pátrám dál, bezcílně procházím ulicemi a nahlížím do restaurací a barů. Slunce nad Londýnem se sklání k západu. Měla jsem Kimberly požádat, aby mi půjčila auto, ale předtím jsem měla v hlavě pořádný zmatek a teď už ji nechci obtěžovat, má úplně jiné starosti. Hardinovo auto stojí pořád před barem Gabriel, ale nemám od něj klíče.

Půvab a elegance Hampsteadu slábnou s každým dalším krokem do vedlejších uliček. Bolí mě nohy, jarní vzduch je čím dál studenější. Neměla jsem si brát ty šaty nebo pitomé lodičky. Kdybych věděla, jak se dnešek vyvrbí, vzala bych si džíny a tenisky. Jestli s Hardinem ještě někdy někam pojedu, tak jedině v nich.

Po nějaké době si už nejsem jistá, jestli mě šálí smysly, ale ulice, jíž procházím, mi připadá povědomá. Domy jsou tu malé a podobné Trishinu. Cestu z letiště jsem vesměs prospala a moc dobře si nevzpomínám. Jsem ráda, že je venku poměrně liduprázdno. Kdybych se měla proplétat mezi opilci, byla bych ještě nervóznější. Málem se rozbrečím úlevou, když o kus dál spatřím Trishin dům. Stmívá se, ale lampy na ulici svítí. Nevím, jestli tam Hardina najdu, modlím se, aby bylo aspoň odemčeno, abych se mohla posadit a něčeho se napít. Bloudím městem už několik hodin. Mám štěstí, že jsem skončila v jediné ulici, která by mi mohla k něčemu být.

Cestou k Trishinu domu si najednou všimnu svítící vývěsky ve tvaru půllitru. Visí nad malým barem zastrčeným v uličce mezi domy. Zamrazí mě. Vůbec nechápu, jak mohla Trish vydržet tolik let v domě, jenž stojí kousek od podniku, z něhož přišli útočníci, kteří hledali Kena a nakonec ublížili jí. Hardin mi kdysi říkal, že si prostě nemohla dovolit se přestěhovat. Řekl to, jako by na tom nebylo nic divného. Je smutné, za čím vším stojí peníze.

Hardin je tady. Vím to.

Vejdu do malého podniku. Jakmile otevřu železné dveře, zastydím se za to, jak vypadám. Nejspíš budu všem připadat jako šílená, že jdu do baru jako tenhle v šatech a bosá, s lodičkami v ruce. Zula jsem je už před hodinou. Upustím je na zem a obuju se do nich. Zamžikám bolestí, od pásků mám rozedřené kotníky.

Uvnitř moc lidí není, takže Hardina zahlédnu celkem záhy. Sedí u baru se sklenkou v ruce. Srdce cítím v krku. Věděla jsem, že ho takhle najdu, přesto to otřásá mou vírou v něj. Doufala jsem celou svou duší, že se neuchýlí k pití. Zhluboka se nadechnu a přistoupím k němu.

„Hardine.“ Zaklepu mu na rameno.

Otočí se ke mně. Oči má zarudlé, protkané červenými žilkami tak, že téměř není vidět bělmo. Tváře má červené a jeho dech silně páchne alkoholem. Začnou se mi potit dlaně, vyschne mi v krku.

„Helemese, kdo to přišel,“ zablekotá. Kromě sklenky, kterou drží v ruce, před ním stojí další tři prázdné. „Jak jsi mě vůbec našla?“ Zvrátí hlavu a hodí do sebe zbytek hnědé tekutiny, vzápětí křikne na barmana. „Další!“

Posunu se tak, abych stála přímo před ním a aby se na mě musel podívat. „Lásko, jsi v pohodě?“ Vím, že není, ale napřed potřebuju odhadnout, jakou má náladu a kolik toho vypil.

„Lásko,“ pronese roztržitě, jako by myslel na něco jiného. Ale pak se probere a usměje se na mě. „Jo, jsem naprosto v pohodě. Posaď se. Dáš si něco? Napij se – barmane, ještě jednu!“

Barman se podívá na mě. Zavrtím hlavou. Hardin si toho nevšimne, přitáhne k sobě stoličku a poplácá sedátko. Rozhlédnu se a vylezu na ni.

„Tak jak jsi mě našla?“ ptá se znovu.

Jeho chování mě mate a znervózňuje. Je opilý, ale v tom to není; děsí mě ten nepřirozený klid. Už jsem ho tak slyšela mluvit, a nikdy to nevěstilo nic dobrého.

„Chodila jsem celé hodiny po městě. Nakonec jsem poznala dům tvý mámy naproti přes ulici a napadlo mě… podívat se sem.“ Vybavím si z Hardinova vyprávění, že právě v tomhle baru trávil Ken noc za nocí.

„Moje malá detektivka,“ řekne Hardin tiše a zastrčí mi vlasy za ucho. Neucuknu, přestože ve mně vře úzkost.

„Půjdeš se mnou? Ráda bych se na noc vrátila do hotelu, můžeme odletět hned ráno.“

V tu chvíli přinese barman další drink a Hardin upře pohled do sklenice. „Ještě ne.“

„Hardine, prosím tě.“ Podívám se do jeho zarudlých očí. „Jsem hrozně unavená a ty určitě taky.“ Pokouším se na něj působit svou slabostí a nezmiňovat Christiana ani Kena. Nahnu se blíž. „Bolí mě nohy a stýskalo se mi. Christian se tě pokoušel najít, ale marně. Hodně jsem toho nachodila, vážně bych chtěla zpátky do hotelu. S tebou.“

Znám ho dost na to, abych věděla, že jestli začnu o něčem závažnějším, přestane se ovládat a jeho nepřirozený klid vezme okamžitě za své.

„Zas tak urputně nehledal,“ poznamená Hardin a chytí sklenku. „Začal jsem v baru přímo tam, kde mě nechal.“

Opřu se o něj a on pokračuje dřív, než stačím vymyslet, co říct. „Napij se. Je tu kamarádka – koupí ti panáka.“ Mávne rukou ke sklenkám na pultu. „Potkali jsme se v hospodě, typickej večer z minulosti. Na památku starejch časů.“

Dělá se mi zle. „Kamarádka?“

„Rodinná přítelkyně.“ Kývne k ženské, která právě vychází z toalet. Odhaduju ji na čtyřicet, nebo možná i trochu víc, vlasy má odbarvené na blond. Ještě že není mladá. Hardin už s ní očividně pije nějakou dobu.

„Vážně bysme měli jít,“ naléhám a chci ho vzít za ruku.

Ucukne. „Judith, tohle je Theresa.“

„Judy,“ opraví ho ve stejné chvíli, kdy řeknu „Tessa“.

„Těší mě.“ Nasadím úsměv a otočím se zpátky k Hardinovi. „Prosím tě,“ zkouším to znovu.

„Judy věděla, že je máma kurva,“ dodá Hardin a dýchne na mě další dávku výparů.

„To jsem neřekla,“ zasměje se ta ženská. Na svůj věk je oblečená příliš vyzývavě. Má krátký top a moc úzké džíny.

„Ale řekla. Máma Judy nesnáší!“ Hardin se usměje.

Ta divná ženská mu úsměv oplatí. „Proč asi?“

Začínám mít pocit, že mi nedochází nějaký soukromý vtip mezi nimi dvěma. „Proč?“ zeptám se bez přemýšlení.

Hardin jí věnuje varovný pohled a mávne rukou. Mám sto chutí shodit ho z té stoličky. Kdybych nevěděla, že se jen pokouší zamaskovat svou bolest, udělala bych to.

„To je na delší lokte, děvče.“ Judy mávne na barmana. „Vypadáš, že by ti přišla vhod tequila.“

„Nechci, díky.“ Alkohol je to poslední, co teď potřebuju.

„Tak se trochu rozvesel, lásko.“ Hardin se ke mně nahne. „Ty ses zrovna nedozvěděla, že celej tvůj život je jedna velká podělaná lež, tak se bav a napij se se mnou.“

Bolí mě pro něj srdce, ale pití není odpověď. Musím ho odsud dostat. Okamžitě.

„Máš margaritu radši mraženou, nebo na ledu? Tohle není žádnej hogo fogo podnik, moc velkej výběr tu nemají,“ oznámí Judy.

„Řekla jsem, že žádnej pitoměj drink nechci,“ utrhnu se na ni.

Vykulí o či, ale rychle se vzpamatuje. Jsem svým výbuchem překvapená skoro jako ona. Slyším, jak se Hardin směje. Nespouštím pohled z té ženské, která si své tajnosti očividně užívá.

„Tak dobře. Někdo by se tu měl uklidnit.“ Vyloví z kabelky krabičku cigaret a zapálí si. „Dáš si?“ ptá se Hardina.

Kupodivu přikývne. Judy mu podá zapálenou cigaretu. Co je ta ženská kruci zač?

Hardin si strčí tu odpornou věc do pusy a potáhne. Ve vzduchu mezi námi víří pramínky kouře. Zakryju si pusu a nos.

Zamračím se na něj. „Odkdy kouříš?“

„Vždycky jsem kouřil. Jenom na vejšce ne.“ Znovu si potáhne. Červený konec cigarety mě provokuje. Vytrhnu Hardinovi cigaretu z pusy a hodím ji do jeho nedopité sklenky.

„Co to doprdele děláš?“ téměř zařve.

„Odcházíme. Hned.“ Slezu ze stoličky a zatahám Hardina za rukáv.

„Ne, to teda ne.“ Vytrhne se mi a pokouší se přivolat barmana.

„Nechce nikam chodit,“ přizvukuje Judy.

Ta ženská mě pěkně štve. Zadívám se do jejích výsměšných očí, které se pod hromadou řasenky téměř nedají najít. „Nevzpomínám si, že bych se vás ptala. Starejte se o sebe a najděte si nového kumpána na pití, my odcházíme!“ rozkřiknu se.

Podívá se na Hardina, čeká, že se jí zastane – v tu chvíli mi dojde, co je mezi nimi. Takhle by se „rodinná přítelkyně“ určitě nechovala k synovi své kamarádky, který je o polovinu mladší.

„Řek jsem, že nikam nejdu,“ trvá na svém Hardin.

Zkusila jsem všechno, ale nezabralo to. Zbývá mi poslední možnost, uhrát to na jeho žárlivost – rána pod pás, zvlášť vzhledem k tomu, v jakém je stavu, ale nedává mi na vybranou.

Začnu se okázale rozhlížet po baru. „Jestli mě nevezmeš do hotelu ty, budu si muset najít někoho jinýho, kdo mě tam odveze.“ Vyhledám očima nejmladšího muže v lokálu, sedí u stolu se svými přáteli. Dám Hardinovi pár vteřin, aby zareagoval, když to neudělá, zamířím k nim.

Hardin mě okamžitě popadne za ruku. „To teda ne!“

Otočím se na něj, všimnu si, že ve spěchu povalil stoličku a Judy se ji směšně nekoordinovanými pohyby pokouší zvednout.

„Tak mě odvez zpátky,“ opáčím a pohodím hlavou.

„Jsem na mraky,“ prohlásí, jako by to všechno ospravedlňovalo.

„To vidím. Můžeme jet taxíkem ke Gabrielovi a odtamtud budu do hotelu řídit já.“ V duchu se modlím, aby to zabralo.

Hardin chvíli mhouří oči. „Máš všechno pěkně vymyšlený, co?“ zamumlá jízlivě.

„Ne, ale zůstat tady neprospěje mně ani tobě, tak zaplať útratu a vezmi mě pryč, nebo odejdu s někým jiným.“

Pustí mě a přistoupí blíž. „Nevyhrožuj mi. Taky můžu odejít s někým jiným.“

Bodne mě žárlivost, ale kašlu na to. „Tak prosím. Běž si klidně s Judy. Stejně jsi s ní spal, poznám to.“ Stojím vzpřímeně a hlas mám pevný.

Podívá se na mě, pak na ni a usměje se. Trhnu sebou a on se zamračí. „Nebylo to nic světobornýho, skoro si na to nepamatuju.“ Pokouší se mě udobřit, ale jeho slova mají opačný účinek.

„Tak jak to bude?“ Povytáhnu obočí.

„Do hajzlu,“ zabručí, dopotácí se k baru a zaplatí. Vyprázdní na pult obsah svých kapes, a když si z nich barman vybere pár bankovek, postrčí Hardin zbytek peněz k Judy. Podívá se na něj, pak na mě a trochu schlípne, jako by jí z páteře upustil vzduch.

Cestou ven Hardin zahuhlá: „Judy tě pozdravuje.“ A já málem vybuchnu.

„Nechci o ní nic slyšet.“

„Žárlíš, Thereso?“ zamumlá a obejme mě. „Doprdele, jak já nenávidím tohle místo, tenhle bar, tenhle barák.“ Ukáže na domek naproti přes ulici. „Chceš vědět něco legračního? Tady bydlel Vance,“ ukáže na cihlový dům hned vedle baru. Nahoře se svítí, u vchodu parkuje auto. „Zajímalo by mě, co dělal tu noc, kdy k nám přišli ty hajzlové.“ Hardin se rozhlédne po zemi a shýbne se. Než si uvědomím, co dělá, už se rozpřahuje s cihlou v ruce.

„Hardine, ne!“ vykřiknu a popadnu ho za paži. Cihla upadne na zem.

„Seru na to.“ Pokusí se ji zvednout, ale já se postavím přímo před něj. „Seru na to na všechno! Seru na tuhle ulici, seru na ten bar i na ten zasranej barák! Seru na všechny!“

Zapotácí se a vstoupí do vozovky. „Jestli mi nedovolíš ten barák zničit… “ Nedopoví. Zuju si boty a jdu za ním přes ulici k domu, kde vyrůstal.

6.

TESSA

Klopýtám bosky za Hardinem k domu z jeho nešťastného dětství. Zakopnu a upadnu kolenem na trávník, ale rychle se zvednu. Přední síťované dveře jsou otevřené, Hardin zápolí s klikou. Vzápětí uhodí pěstí do dřeva.

„Hardine, prosím tě, vraťme se do hotelu,“ pokouším se ho přesvědčit.

Úplně mě ignoruje. Sehne se pro cosi na zem. Zřejmě pro náhradní klíč, myslím si, ale rychle zjistím, že jsem se spletla. Hardin rozbije skleněnou tabulku uprostřed dveří kamenem. Protáhne ruku skrz, naštěstí se přitom nepořeže, a odemkne si.

Rozhlédnu se po tiché ulici. Nikde nic znepokojivého. Nikdo není venku a nemůže si všimnout, co děláme, nikde se při zvuku tříštícího se skla nerozsvítilo. Modlím se, aby Trish s Mikem nebyli dnes večer vedle v Mikeově domku. Snad odjeli na svatební noc do nějakého přepychového hotelu – na dlouhé extravagantní líbánky nemají.

„Hardine.“ jako bych chodila po vodě, dělám, co můžu, abych se nepotopila. Stačí jedno uklouznutí a oba jsme ztracení.

„Tenhle podělanej dům mě vždycky jenom mučil,“ prská Hardin. Zakopne, chytí se pohovky. Rozhlédnu se po obýváku a jsem ráda, že už je většina věcí sbalená v krabicích nebo odstěhovaná. Dům se bude demolovat, jakmile se Trish odstěhuje.

Hardin přimhouřenýma očima sleduje pohovku. „Tenhle gauč,“ přitiskne si prsty na čelo, „tady se to stalo, víš? Přesně na tomhle zasraným gauči.“

Věděla jsem, že je mimo, tímhle to jen potvrdil. Vzpomínám si, jak mi před několika měsíci vykládal, že ten gauč zničil – „ten blbej krám nebylo moc těžký rozmlátit,“ chvástal se tehdy.

Dívám se na pohovku před námi, očividně zánovní. Svírá se mi žaludek z toho, nač Hardin vzpomíná, i z nálady, do níž se dostává.

Zavře nakrátko oči. „Možná mohlo některýho z mejch zkurvenejch fotrů napadnout koupit novej.“

„Mrzí mě to, vím, že je toho na tebe moc,“ pokouším se ho uklidnit, ale ignoruje mě.

Otevře oči, odejde do kuchyně. Já za ním. „Kde to je… ,“ mumlá a klekne si, aby se podíval do skříňky pod dřezem. „Mám to.“ Vytáhne láhev s čirou tekutinou. Nechci se ptát, čí je to alkohol a jak se tam dostal. Podle tenké vrstvy prachu, kterou má Hardin na tričku, o něž láhev otřel, tu stojí hezkých pár měsíců.

Jdu za ním zpátky do obýváku, nevím, co chce dělat.

„Já vím, že jsi rozčilenej, a máš na to právo.“ Postavím se před něj v zoufalém pokusu upoutat jeho pozornost. Ani se na mě nepodívá. „Ale nemůžeme se prosím tě vrátit do hotelu?“ Chytím ho za ruku, ale vytrhne se mi. „Můžeme jít pěšky, abys vystřízlivěl. Hardine, prosím tě. Nebo můžeš jít spát, jak chceš, hlavně už pojďme pryč.“

Protáhne se kolem mě a ukáže láhví na gauč. „Ležela tady.“ Do očí se mi derou slzy, ale spolknu je. „A nikdo nepřišel, aby tomu zabránil. Žádnej z těch sráčů,“ prskne a odšroubuje uzávěr láhve. Přiloží ji ke rtům, zvrátí hlavu a hltá.

„Dost!“ křiknu a popojdu k němu. Jsem připravená mu láhev vytrhnout a rozbít ji o dlaždičky v kuchyni. Cokoli, hlavně aby už nepil. Nevím, kolik alkoholu ještě unese, než se někde svalí.

Hardin si znovu přihne. Otře si ústa a bradu hřbetem ruky. Zakření se a poprvé od chvíle, kdy jsme vešli, se na mě podívá. „Proč? Chceš taky?“

„Ne – jo, vlastně chci,“ zalžu.

„Smůla, Tessie. Nemám na rozdávání,“ zablekotá. Schválně mi řekl jako můj táta. Toho alkoholu musí být přes litr; etiketa je odřená a napůl stržená. Zajímalo by mě, jak je to dlouho, co ji tu schoval – bylo to během těch jedenácti nejhorších dnů v mém životě? „Vsadím se, že si to užíváš.“

Ucouvnu, pokouším se něco vymyslet. Moc možností nemám a začínám se bát. Vím, že by mi fyzicky neublížil, ale netuším, jak se bude chovat k sobě – a nejsem připravená na další slovní útoky. Už jsem si zvykla na Hardina, který se jakž takž ovládá, sarkastického a náladového, ale ne nenávistného. Jenže teď má v zarudlých očích známé plamínky, vidím, jak se v nich rodí něco ošklivého.

„Proč bych si to měla užívat? Nesnesu tě takhle vidět. Je mi strašně líto, že se trápíš, Hardine.“

Usměje se, tiše se uchechtne, pak láhev zvedne a polije polštáře pohovky. „Vědělas, že je rum jedna z nejhořlavějších lihovin?“ nadhodí temně.

Krev mi ztuhne v žilách. „Hardine, já jsem… “

„Tenhle rum je padesátiprocentní, to je hodně.“ Mluví zastřeně, zpomaleně a děsivě, přitom polévá pohovku.

„Hardine!“ křiknu na něj. „Co chceš dělat? Vypálit to tu? Tím se nic nezmění!“

Mávne rukou a ušklíbne se. „Měla bys jít. Mládeži nepřístupno.“

„Nemluv se mnou takhle!“ Přestože se trochu bojím, sáhnu po láhvi a popadnu ji za hrdlo.

Hardinovi se rozšíří chřípí, pokouší se mi ruku vypáčit. „Pusť to. Dělej,“ procedí přes zaťaté zuby.

„Ne.“

„Tesso, nehraj si se mnou.“

„A co uděláš, Hardine? Budeš se se mnou rvát kvůli flašce chlastu?“

Vykulí o či, překvapeně otevře pusu, dívá se na naše ruce, které se přetahují.

„Dej mi tu láhev,“ žádám ho a sevřu hrdlo pevněji. Láhev je těžká a Hardin mi to neusnadňuje, ale adrenalin mi dodává sílu. Tlumeně zakleje a láhev pustí. Nečekala jsem, že se vzdá tak snadno. Když láhev pustí, vypadne mi z ruky, skončí na podlaze a rum vytéká na staré dřevo.

„Nech ji být,“ nařizuju a sáhnu po ní.

„Nedělej z toho drama.“ Sebere láhev těsně přede mnou, přilije na pohovku, pak obchází kolem dokola a nechává za sebou rumovou stopu. „Tuhle díru stejně čeká demolice. Udělám majitelům službu.“ Pobaveně pokrčí rameny. „Takhle to budou mít levnější.“

Pomalu se od něj odvrátím a vytáhnu z kabelky telefon. Baterie skomírá, přesto vyberu jediné číslo, které by nám ještě mohlo pomoct. S telefonem v ruce se otočím zpátky k Hardinovi. „Jestli to uděláš, Hardine, přijedou sem, do domu tvý mámy, policajti. Zavřou tě.“ Modlím se, aby mě člověk na druhém konci slyšel.

„Seru na to,“ ucedí Hardin. Zadívá se na gauč a skrze něj do minulosti. „Pořád ji slyším křičet jako raněný zvíře. Víš vůbec, co takový zvuky udělají s malým klukem?“

Bolí mě pro něj srdce, pro obě jeho verze – kluka, který musel sledovat, jak jeho matku bijí a znásilňují, i vzteklého nešťastného muže, který má pocit, že se té vzpomínky zbaví, jedině když celý dům zapálí.

„Nechceš přece do vězení. Co bych si počala já? Byla bych nahraná.“ Je mi jedno, co se mnou bude, doufám ale, že kvůli mně si to rozmyslí.

Můj krásný temný princ se na mě zadívá, zdá se, že k němu má slova pronikla. „Zavolej si taxíka. Dojdi na konec ulice. Počkám, než budeš pryč.“ Vzhledem k množství vypitého alkoholu mluví překvapivě klidně, ale já v tom slyším, jen že nad sebou láme hůl.

„Nemám čím zaplatit.“ Okázale vytáhnu peněženku a předvedu, že mám jen americké dolary.

Přimhouří oči a mrští láhví proti zdi. Rozprskne se na střepy, ale já ani nemrknu. Už jsem podobné věci za posledních sedm měsíců viděla mockrát.

„Vezmi si teda mou peněženku a vypadni! “ Vytáhne ji z kapsy a hodí mi ji k nohám.

Sehnu se a strčím ji do kabelky. „Ne, potřebuju, abys šel se mnou,“ řeknu tiše.

„Jsi tak dokonalá… víš to, že jo?“ Udělá krok ke mně a pohladí mě po tváři. Trochu sebou trhnu a jeho nádherně zmučený obličej se zamračí. „Nebo to nevíš? Že jsi dokonalá?“ Jeho dlaň je horká.

Chvějí se mi rty, ale daří se mi udržet kamenný výraz. „Ne. Nejsem dokonalá, Hardine. Nikdo není,“ odmítnu tiše a dívám se mu do očí.

„Ale jsi. Pro mě až moc.“

Je mi do breku – to už jsme zase u toho? „Nedovolím ti, abys mě odehnal. Dobře vím, o co se pokoušíš: opil ses a snažíš se to ospravedlnit tím, že nás srovnáváš. Ale já jsem stejně ujetá jako ty.“

„Nemluv tak.“ Znovu se zamračí, druhou rukou mi vklouzne do vlasů. „Zní to divně z tak krásný pusy.“ Přejede mi palcem po dolním rtu. Nemůžu si nevšimnout toho kontrastu – oči mu planou temnou bolestí a vztekem, zato jeho dotek je jemný a něžný.

„Miluju tě a nikam nejdu,“ prohlásím a doufám, že se mi podaří proniknout přes alkoholový opar. Hledám v jeho očích svého Hardina.

„Když se dva lidé milují, nemůže to mít šťastný konec,“ vydechne tiše.

Okamžitě ta slova poznávám. „Necituj mi tu Hemingwaye,“ rozčílím se. Copak si myslel, že ten citát nepoznám a nepochopím, o co se pokouší?

„Jenže tak to prostě je. Žádnej šťastnej konec není – minimálně pro mě ne. Jsem prostě ujetej.“ Pustí mě a odvrátí se.

„To teda nejsi! Jsi.“

„Proč to děláš?“ vypraví ze sebe a zakymácí se. „Proč se věčně snažíš vidět ve mně světlo? Už se konečně prober, Tesso! V mně žádný světlo není!“ zařve a bouchne se rukama do prsou.

„Nejsem nic! Jenom blbej sráč s blbýma rodičema a blbou hlavou! Zkoušel jsem tě varovat, odehnat tě, dřív než tě zničím… “ Ztlumí hlas a sáhne do kapsy. Poznávám fialový zapalovač, který měla Judy v baru.

Hardin škrtne, nedívá se na mě.

„Mí rodiče jsou taky k ničemu! Proboha, můj táta je přece na odvykačce!“ křičím na něj.

Věděla jsem, že k tomu dojde – že Christianovo přiznání bude pro Hardina poslední kapkou. Člověk má své hranice a Hardin byl i tak hodně křehký.

„Tohle je tvoje poslední šance odejít, než to tu shoří na popel,“ řekne a pořád se dívá jinam.

„Spálil bys ten dům i se mnou?“ zajíknu se. Teď už brečím, ani si nevzpomínám, kdy jsem začala.

„Ne.“ Jde ke mně a jeho boty duní po podlaze. Točí se mi hlava, puká mi srdce, bojím se, že jsem ztratila pojem o realitě. „No tak.“ Podá mi ruku.

„Dej mi ten zapalovač.“

„Pojď ke mně.“ Rozpřáhne náruč. Vzlykám. „Prosím tě.“

Přinutím se známé lákání neposlechnout, i když to není lehké. Nejradši bych se mu vrhla do náruče a odvedla ho odsud. Jenže tohle není román od Austenové se šťastným koncem a dobrými úmysly; tohle je Hemingway v plném proudu, dokážu jeho gesto snadno prohlédnout. „Dej mi ten zapalovač a můžeme odejít spolu.“

„Málem jsi mě přesvědčila, že bych moh bejt normální.“ Zapalovač stále spočívá v jeho dlani.

„Nikdo není!“ naříkám. „Nikdo není normální – ani nechci, abys byl normální. Miluju tě takovýho, jakej seš, miluju tě i s tímhle vším!“ Rozhlédnu se po pokoji.

„To těžko. Nikdo mě nikdy neměl rád. Dokonce ani moje máma to nedokázala.“

V tu chvíli se ozve prásknutí dveří. Uleví se mi, do obýváku vpadne Christian. Zprudka oddechuje. Když vidí, v jakém stavu je pokoj, kde je každý centimetr politý alkoholem, strne.

„Co to… “ Přimhouří oči, všimne si zapalovače, který drží Hardin v ruce. „Cestou jsem slyšel sirénu. Musíme okamžitě pryč!“ volá.

„Jak jsi.“ Hardin těká pohledem mezi námi. „Tys mu zavolala?“

„Jasně že mi zavolala! Co měla dělat? Nechat tě to tady zapálit a skončit v base?“ křičí Christian.

Hardin rozhodí rukama. „Vypadněte, kurva! Oba dva!“ Christian se otočí ke mně. „Tesso, běž ven.“

Já se ale ani nehnu. „Ne. Nenechám ho tady.“ Copak se nepoučil, že je lepší nás dva nerozdělovat?

„Běžte,“ řekne Hardin a škrtne zapalovačem, z něhož vyšlehne plamínek. „Odveď ji odsud.“

„Mám auto naproti přes ulici – běž tam a počkej na nás,“ instruuje mě Christian. Když se podívám na Hardina, upírá oči na plamínek a já ho znám dost na to, abych věděla, že to udělá, ať odejdu, nebo ne. Je příliš opilý a nešťastný.

V dlani ucítím studené klíče. Christian se ke mně nakloní. „Postarám se, aby se mu nic nestalo.“

Ještě chvíli svádím vnitřní boj, pak klíče sevřu v dlani a bez ohlédnutí vyjdu ven. Přeběhnu přes ulici a modlím se, aby siréna v dálce mířila někam jinam.

7.

HARDIN

Jakmile Tessa vyběhne ze dveří, Vance začne mávat rukama a ječet: „Tak dělej! No dělej, do toho!“

O čem mluví – a co tady vůbec dělá? Nesnáším Tessu za to, že mu zavolala. Ne, beru to zpátky; nemoh bych ji nesnášet, ale zatraceně mě štve.

„Nikdo tu o tebe nestojí,“ vypravím ze sebe.

Oči mě pálí. Kde je Tessa? Odešla? Mám dojem, že jo, ale míchá se mi to v hlavě. Jak je to dlouho, co sem přišla? A byla tady vůbec? Nemám páru.

„Zapal to tu.“

„Proč? Chceš, aby ten barák shořel?“ ptám se. Vybaví se mi, jak se mnohem mladší Christian opírá o krbovou římsu a čte mi. „Proč mi čet?“

Řek jsem to nahlas? Fakt nevím. Současnej Vance na mě civí a na něco čeká.

„Když zmizím, zmizí i všechno, cos posral.“ Plíšek zapalovače už je horkej a pálí, přesto škrtám dál.

„Ne, chci, abys ten dům zapálil. Pak snad najdeš trochu klid.“

Možná to na mě řve, ale já v podstatě ani nevidím, natož abych dokázal určit hlasitost. To mi jako fakt dává svolení spálit tuhle díru?

A kdo říká, že nějaký svolení potřebuju?

„Co si o sobě myslíš, že mi tu dáváš zelenou? Já se tě kurva neptal.“ Přiložím zapalovač ke gauči a čekám, až chytí. Čekám, až to tu spolknou plameny.

Ale nestane se nic.

„Jsem fakt debil, co?“ řeknu chlapovi, co tvrdí, že je můj otec.

„Tohle nebude fungovat,“ řekne. Nebo to možná říkám já – kdo ví.

Vezmu do ruky starej časopis, co leží na jedný z krabic, a zapálím rohy několika stránek. Okamžitě chytí. Dívám se, jak plamen požírá stránky, pak hořící časopis hodím na gauč. Zapůsobí na mě, jak rychle oheň pohltí ten krám. Přísahal bych, že cítím, jak se přitom pálí všechny ty hnusný vzpomínky.

Jako další přijde na řadu rumová cestička – začne hořet. Plameny se roztančí po prknech, praskají, hučí, vydávají příjemný zvuky. Planou jasnýma barvama a útočí na zbytek pokoje.

Vance přes ten rámus zavolá: „Jsi spokojenej?“

Nevím.

Tessa by nebyla, mrzelo by ji, že jsem ten barák spálil.

„Kde je?“ ptám se. Rozhlížím se po zakouřeným pokoji.

Jestli zůstala tady a něco se jí stane…

„Je venku. Je v pořádku,“ ujistí mě Vance.

Věřím mu? Fakt ho nenávidím. Tohle je všechno jeho vina. Není Tessa pořád vevnitř? Lže mi?

Pak mi ale dojde, že na to je Tessa moc chytrá. Už bude pryč. Daleko od toho všeho, daleko ode mě. Kdyby mě tenhle chlap byl vychoval, nestal by se ze mě takovej hajzl. Neublížil bych tolika lidem, zvlášť ne Tesse. Jí ubližovat nechci, a stejně se mi to daří.

„Kdes byl?“ ptám se ho. Přeju si, aby se oheň pořádně rozhořel. Jinak ten barák nikdy úplně neshoří. Možná jsem tu někde schoval ještě další láhev. Nedokážu si vzpomenout, ale malý plamínky pořád nestačí, aby mě přešel vztek, potřebuju víc.

„Byl jsem s Kimberly v hotelu. Pojď už, než sem dorazí hasiči nebo se ti něco stane.“

„Ne – cos dělal tenkrát v noci?“ Všechno se se mnou točí, horko mě dusí.

Vance působí upřímně šokovaně. Zarazí se. „Co? Vždyť já nebyl ani tady v Anglii, Hardine! Byl jsem v Americe. Nedovolil bych, aby se mámě něco stalo! Teď už musíme jít!“ křičí.

Proč? Chci se dívat, jak tahle díra hoří.

„Jenže se to stejně stalo,“ konstatuju a tělo mi připadá čím dál těžší. Asi bych si měl sednout, jenže před očima se mi pořád dokola přehrává ten večer, stejně jako jemu. „Zmlátili ji do krve. Každej z nich ji znásilnil, střídali se na ní pořád dokola… “ Bolí mě na prsou tak, že bych si nejradši sáhnul dovnitř a vyrval všechno ven. Než jsem poznal Tessu, byly věci jednodušší, nic mi nemohlo ublížit. Dokonce ani tohle by se mnou nehnulo. Naučil jsem se to potlačovat, jenže ona způsobila… že cítím věci, o který jsem nikdy nestál, a najednou už to nejde vypnout.

„Je mi to líto! Hrozně mě mrzí, co se stalo! Bránil bych ji!“

Kouknu na něj a vidím, že brečí. Jak se přede mnou odvažuje brečet, když se na to nemusel dívat – on není ten, kdo to rok za rokem vidí, kdykoli večer zavře oči.

Oknem dovnitř dopadne blikající modrý světlo, odráží se od všech střepů v pokoji. Ruší můj požár. Sirény pořádně ječí – bože, proč tak nahlas!

„Vypadni!“ volá Vance. „Běž pryč, dělej! Vyjdi zadním vchodem a nasedni ke mně do auta! Dělej!“ křičí.

Takový drama.

„Polib si.“ Zakopnu, pokoj se točí čím dál rychlejc, sirény mě bodají do uší.

Než se můžu bránit, popadne mě, vystrká mě z obýváku přes kuchyň a zadem ven. Pokouším se vzdorovat, ale svaly mě neposlouchají. Venku dostanu facku ledovýho vzduchu, zatočí se mi hlava a přistanu na betonu.

„Běž přes ulici a nastup ke mně do auta,“ řekne ještě a zmizí.

Po několika pokusech se mi podaří vstát. Zkouším otevřít dveře do kuchyně, ale je zamčeno. Zevnitř jsou slyšet hlasy, překřikujou se, do toho něco bzučí. Co je to?

Vytáhnu z kapsy telefon a vidím na displeji Tessino jméno. Buďto najdu Christianovo auto a budu čelit jí, nebo půjdu dovnitř a nechám se zatknout. Podívám se na její rozmazanou tvář na displeji a je rozhodnuto.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy After 4: Pouto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.