Dirk Husemann

DIE SEIDENDIEBE

Copyright © 2016 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2017 by Rudolf Řežábek

Kartenillustration © markus Weber, Guter Punkt München/Thinkstock

ISBN  978-80-242-5904-8

Část 1

VLAS BOHŮ

ČERVENEC 552 N.L.

1

Ptačí věštba ohlašovala neštěstí. Horda polonahých námořníků na palubě Poseidonie obklopovala dvanáct černých slepic. Opeřené věštkyně trhavě otáčely hlavy na všechny strany. Drobečky chleba, které jim muži nasypali, však ignorovaly s pohrdáním ptolemaiovských princezen.

Posádka mlčela tak zarputile, že by to dělalo čest jakémukoli pohřebnímu plavidlu. Nikdo se nepoškrábal na mozolnaté kůži, nezapraskal klouby prstů ani nezaskřípal zuby. Slepice se bohorovně procházely po prknech vydatně posypaných lákavou pochoutkou, ale žádnou ani nenapadlo si alespoň jednou zobnout.

Vychrtlý muž s vlasy na ježka vykročil od okraje paluby a narušil věštecký kruh i hrobové ticho. S obličejem bledým jako stěna křikl na posádku, aby ty zatracené slepice koukala znovu zavřít do klecí. Nikdo se ale ani nepohnul, aby splnil rozkaz.

Místo toho předstoupil statný chlap s pichlavým pohledem a zatahal hubeňoura za ruku. „Kapitáne, na loď se nám lepí smůla. Nemůžeme vyplout.“ Ukázal na ptáky. „Slepice mluví jazykem bohů. Jestli necháš zvednout kotvu, moře se nám pomstí. Temný vlny nás pohltí a vyplivnou naše bezduchý těla na pobřeží.“

Kapitán nevrle setřásl námořníkovu ruku. „Drž zobák, ty kormidelnickej pacholku! To si fakt myslíš, že nevím, co to znamená, když se slepice vykašlou na žrádlo? Kdybych to měl tady na povel, nechal bych loď zakotvenou až do Isidinejch slavností, i kdyby mě to mělo stát ruku.“

„No tak prásknem do bot! Ten tvůj Taurus si na tuhle neblahou plavbu do Orientu sežene jinou kocábku. Jen se rozhlídni! Přístav je plnej námořníků, který za půl solidu dopraví byzantský posly až na kraj světa.“

„Ale ne do Hádu!“ Hluboký hlas zaduněl nad hlavami posádky, jako by pocházel přímo z Olympu.

U lodního nástupního můstku se objevil muž oblečený v tmavomodrých a rudých barvách byzantských emisarů, císařových vyslanců. Tunika splývající mu v bohatých záhybech až k lýtkům prozrazovala vysokého císařského hodnostáře, ale vesta byla perského původu. Muži bylo zhruba čtyřicet. Dlouhý černý vous měl ozdobený prsteny a díky olivovému oleji byl lesklý stejně jako dlouhé vlasy majestátně zdobící hlavu urostlého posla. Od všech lidí v přístavu se však nejvíc lišil černým, kolem hlavy uvázaným krétským šátkem mandili s třásněmi.

„Taure!“ Kapitán sklonil hlavu. „Vstupte na palubu. Posei donia je vám k dispozici.“

„Co je mi platná loď bez posádky, Triarchu? Asi stejně jako dům bez otroků.“

Námořníci, kteří se už stačili vzpamatovat, vrhali na Taura vražedné pohledy. Klouby sevřených pěstí zapraskaly a mořskou solí rozežrané zuby zaskřípaly jako vraky na mělčině.

Kapitán si prohrábl ježka na hlavě a zamžoural na posádku. „Nečeká na vás dům, ale palác Poseidonia. A nač byste potřeboval otroky, když jsou vám k službám knížata? Pojďte prosím na palubu, Taure!“

Emisar ukázal prstem, na kterém se skvělo několik prstenů, na slepice. „Vy tomu říkáte palác, ale ve skutečnosti je to kurník. To mám snad během plavby sedět na vejcích?“

„To je ptačí věštírna naší lodi. Slepice odmítají žrádlo. To znamená neštěstí. Proto jsou chlapi nervózní.“

„Slepičí věštírna? Jestli ptáci nechtějí zobat a pro vás je to takový problém, mohu vám ho pomoct vyřešit.“ Taurus se mohutně odrazil, skočil na palubu a hbitými prsty uchopil jednu lenivou slepici. Pták protestoval hlasitým kvokáním.

„Nenapadlo vás, že vaše slípky nechtějí žrát, protože mají žízeň?“ Nečekal na odpověď a vysokým obloukem hodil ptáka do moře.

Posádka se vrhla na pravobok; někteří muži vztekle řvali, jiní křičeli na topící se slepici pokyny, kterým zoufalý pták nerozuměl, natož aby je mohl splnit. Divoce kolem sebe tloukl křídly, čímž dosáhl jedině toho, že voda u přístavu mu o to rychleji pronikala do peří.

Když jeden z kormidelníků skočil přes palubu, aby slípku zachránil, bylo už příliš pozdě. Pták se utopil. Visel v mužově ruce splihle jako černá chaluha.

„A teď ke kormidlu, vy slepičáři!“ Taurův hlas snadno přehlušil pobouřené námořníky. „Nebo se i ostatní opeřenci naučí plavat! A vy s nimi! Radši z těch svých kvočen uvařte věšteckou polévku, abyste císařova vyslance nezdržovali od důležitých záležitostí. U ohnivé sirné bažiny! Kde vězí můj průvodce?“ Taurus si pohrdavým gestem smetl z ramene slepičí pírko.

Od přístavní hráze, kde se právě vynořil kormidelník, pronikly na loď kletby v egyptštině. Když se muž zase vrátil na loď, kapala z něj voda a mísila se se slzami stékajícími po jeho obličeji. V rukou mu malátně visela utopená slepice, kterou teď napřáhl k Taurovi.

„Tuhle slípku,“ vysvětloval důrazným hlasem, „jsem osobně přivezl z Delf, když byla ještě kuře. Stejně jako její sestry patřila k oblíbenkyním Pythie, to znamená přímo samotné delfské věštírny. Věštkyně před mýma očima těm ptákům požehnala podle vůle Osiridova syna Apollona. Takový pták se nehází jen tak přes palubu.“ Poslední slova připomínala spíš vrčení vzteklého psa.

Byzantinec se pomalu otočil k Egypťanovi. „To je opravdu tragédie, ale tvoje soužení ve skutečnosti začalo teprve teď.“

O loď šplouchly malé vlny a rozhoupaly ji.

Taurus vrhl na kormidelníka zasmušilý pohled. „Delfskou věštírnu před více než sto padesáti lety zakázal císař Theodosius. Doslechl jsem se, že se tam dosud tajně provádějí staré rituály. Jestliže jsi tedy skutečně pobýval v Delfách a zúčastnil se tam modlářství, prohřešil ses proti zákonu a zasluhuješ potrestat – a to přísněji než tvoje zatracené slepice. Ty totiž pořád ještě nejsou tak hloupé, aby se císařovu bratrovi samy od sebe přiznaly ke zločinu. A teď do práce, než nechám poslat pro přístavní stráž!“

Egypťanova ruka se zdechlou slepicí bezvládně klesla k tělu. Na okamžik zaváhal a pak hodil mokrý uzlíček zpátky do moře.

„Podívejte!“ zvolal v té chvíli kapitán. „Slepice žerou. Bohové jsou nám nakloněni.“

Kvočny skutečně něco zobaly z dřevěné paluby, ale to, co jim mizelo v zobácích, nebyly drobky, které jim nasypali námořníci. Žraly červy a plže lezoucí po prknech. Jedna slípka triumfálně svírala v zobáku tučného slimáka a snažila se odběhnout někam do ústraní, aby kořist nerušeně zhltla. Byla úlovkem tak opojená, že div nenarazila do nohou muže, který se pohodlně opíral o zábradlí na zadní palubě. Měl na sobě stejné drahé a vybrané oblečení jako Taurus. Hlavu mu zdobily řídké světlé vlasy, jeho dobře živená mladistvá postava byla poznamenaná rozmařilým životem v přebytku. Z dřevěného vědra právě vysypal na palubu poslední dávku červů.

Taurus položil mohutnou ruku kapitánovi na rameno.

„Bohové, Triarchu? Jestli vám bohové posílají na pomoc mého synovce Lazara Julia Olympiodora, pak to jsou nepochybně ďáblové.“

O něco později už Poseidonia klouzala po mírně zvlněné hladině Kaspického moře. Posádka se opírala do vesel; mocné záběry se přenášely na lodní trup a dřevo pod jejich náporem vibrovalo. Od východu vanul horký protivítr, který způsobil, že se všichni muži silně potili, a navíc se nedaly použít plachty. Dromón, který nabral kurz do Asie, poháněla pouze síla svalů padesáti veslařů.

Oba Byzantinci stáli na přídi a dívali se, jak loď rozráží vlny. Taurus si kolem hlavy uvázal hedvábný šátek, aby chránil pečlivě pěstěné vlasy. Na látce byl motiv byzantského gryfa – ornament, který všude vyvolával strach a zjednával Taurovi úctu. Jen tady to neplatilo. Nad palubou se vznášel tucet racků; vypadalo to, jako by se ptáci vysmívali svému mýtickému protějšku na šátku.

Taurus vrhl na ptáky nevraživý pohled. „Barbarská země,“ ulevil si. „I rackové jsou tu divocí a hloupí. Už abychom zase byli v císařském městě.“ Přimhouřil oči. Obzor vytvářel nepřerušovanou linii mezi azurově modrou vodou a jen nepatrně světlejší oblohou. Taurus si povzdechl.

„Abychom byli přesní,“ ozval se jeho průvodce, „nacházíme se v oblasti závislé na Byzanci. Cizina začíná až na protějším břehu. Pánem tohoto malého moře, a tudíž i těch racků,“ i on vzhlédl k obloze, „je sám císař.“ Olympiodoros se objal pažemi kolem těla, aby mu vítr neserval šaty. Ruce měl červené, jako by je příliš dlouho držel v horké vodě.

„Pán racků!“ Taurus vyšpulil rty. „Až se vrátíme do Byzance, můžeš mému bratrovi složit ten titul k nohám. U ohnivé sirné bažiny, nepochybuji o tom, že ocení jeho originalitu.“

Olympiodoros se mečivě zachechtal; Taurovi to připomnělo řinčení plechových misek. Za třiadvacet let, co svého synovce znal, viděl hodně lidí, kteří sebou při tom zvuku vyděšeně trhli. I jemu samotnému se dosud ježily všechny chlupy na pažích, když se Olympiodoros zařehtal. Přesně takhle by se smáli brouci, kdyby to uměli, napadlo Taura.

„Možná to umějí,“ pronesl nahlas. Olympiodoros na něho vrhl tázavý pohled, ale Taurus jen zavrtěl hlavou. „Jak jsi donutil ty slepice žrát?“ zeptal se. „Nikdy předtím jsem neviděl, že by se kvočny takhle ládovaly plži. Byly nenasytné jako lvi.“

„Jestliže jídlo neokoření hlad, musí zaskočit kuchař. Šneky a červy, kteří v tom kbelíku trpně čekali na svůj konec asi jako rybí návnada, jsem posolil. Jeden nápad vyvolal hned dva výsledky.“ Olympiodoros zvedl stejný počet prstů do výšky. „Za prvé, slaná potrava našim opeřeným hostům zachutnala, rozhodně víc než tvrdý chleba, který jim nasypal ten Egypťan – nejspíš ho ukradl z nějakého faraonova hrobu. Za druhé, slepice po takovém ochucení zahynou, protože sůl je v takovém množství pro slepičí mozek prudký jed. Věř mi, příteli, že se černé kvočny na této lodi zanedlouho poplaví po temné podsvětní řece.“

Taurus doufal, že se to proroctví vyplní až poté, co oba vystoupí na pevninu a ocitnou se mimo dosah námořníků. Teď ale bylo podstatné, že díky nevyčerpatelné studnici nápadů Taurova synovce ten pověrčivý kapitánský ťulpas konečně zvedl kotvy.

„Jenom dávej prosím pozor, aby sis mě při plavbě nespletl s některým ze svých hlemýžďů,“ prohodil, zatímco nad nimi pořád ještě křičeli rackové.

„Při putování do Sérindy se beztak budeme plazit strašlivě pomalu,“ odpověděl Olympiodoros. „Severní trasa! Neprozkoumané území bez karavanních stezek, cesta bez obchodních osad, zato všude spousta chudých divochů, kteří by jen za tvůj šátek klidně sprovodili ze světa vlastní matku. Kéž bys jen vybral jižní trasu! Zanedlouho bychom viděli Tarimskou pánev a karavana by nás dopravila do Orientu.“

Taurus přenechal odpověď svému průvodci větru. Společný postup už probírali mockrát.

Hedvábí ze Sérindy potřeboval nejen císař, ale i celá říše. Tahle drahocenná látka putovala z legendární země na Východě po starých obchodních cestách na Západ. Tisíce velbloudů, stovky lodí a celá armáda obchodníků dopravovali balíky hedvábí k Bosporu. Tam vládl po lesklé tkanině neukojitelný hlad. Ženy i muži se zahalovali do drahocenných šátků, stěny patricijských domů zdobily pruhy hedvábí; toužili po něm i prostí lidé. Hodnota žoků totiž diktovala ceny v celé říši, dokonce i v případě chleba a mléka. Císař Justinián si nechal svůj palác až do posledního místečka vyložit touto látkou, aby mu neustále laskala nohy.

Jiné národy za byzantskou posedlostí hedvábím v ničem nezaostávaly. Alani, Gepidové, Ostrogóti, Vandalové, Langobardi i Egypťané se sžírali touhou po tkanině, kterou nazývali andělská vlna nebo vlasy bohů. Dodávat ji však mohla jedině Byzanc. Hedvábí, to byla krev protékající tepnami říše a udržující kolos na Bosporu při životě.

Teď však toto srdce přestalo bít. Aby se drahocenné žoky dostaly od svého zdroje v zemi Sérinda až do Byzance, musely putovat nepřátelskými zeměmi. Patřila k nim i Persie, obrovská říše, které vládl opilec. Král Husrav byl nevypočitatelný a zapřisáhlý nepřítel císaře Justiniána – a už tradičně válečný štváč; jeho předchůdci naháněli přece středomořskému světu celých tisíc let děs a hrůzu.

Když před osmi měsíci znovu vzplanul konflikt mezi Persií a Byzancí, Husrav nechal zavřít všechny obchodní cesty. Místo aby vojsku přikázal zaútočit na nepřítele, připravil svého soka jednoduše o obživu. Bez hedvábí se z Byzance stal pouhý žebrák, který se měl živit z perských almužen. Justinián však nebyl ochoten líbat Husravovi nohy.

Bez hedvábí to zkrátka nešlo, pokud říše na Bosporu jako jediný legitimní dědic antického Říma, nechtěla hospodářsky churavět tak dlouho, dokud nezakrní do podoby druhořadého perského vazala. Proud zboží z Orientu však mizel v perských celnicích, a tak Byzantincům zbývalo jediné: Musí hedvábí vyrábět sami. Otázkou ovšem bylo jak.

Řemeslníci v hlavním městě už celá staletí ovládali umění příst z hedvábných vláken jemnou přízi. I barvení hedvábí se mistrům tohoto cechu dařilo skoro stejně dobře jako jejich vzorům v zemích Východu. Nikdy se jim však nepovedlo, aby vlákna sami vyrobili, natož upředli.

Byzanc přitom nikdy nepřestala experimentovat. Četní

učenci, řemeslníci a kněží se pokoušeli přijít na kloub tajemství hedvábí. V jejich dílnách a laboratořích to vypadalo jako u oněch šílenců, kteří se odnepaměti pokoušeli vyrobit zlato: Stáda ovcí chovaných pro vlnu, rostliny i toho nejexotičtějšího původu a zástupy otroků, to vše v nich mizelo. Ven vycházeli jen výzkumníci s prázdnýma rukama a polohedvábnými výmluvami. Do doby, než Justinián konečně utáhl všechny kohoutky, stály tyto pokusy říšskou pokladnu čtvrtinu daňových příjmů a mnohé učence i hlavu. Vyrobit hedvábí se pořád nikomu nepovedlo.

Avšak Justinián se nevzdával. Nechal důkladně pročesat přístavní města v Malé Asii a hledal cestovatele, kteří znají zemi Sérů, ale byl to beznadějný počin. Žádná obchodní karavana nikdy neurazila celou trasu ze Sérindy do Byzance. Nesmírně daleká cesta spojující Asii s Evropou připomínala spíš provaz svázaný ze stovek krátkých kousků. Každý obchodník procestoval vždy jen jednu malou část tohoto motouzu. Na jednom místě naložil zboží na velbloudy, aby ho o kus dál zase složil a vrátil se zpátky. Proto bylo obtížné najít někoho ze země Sérů, kdo by někdy na vlastní oči viděl středomořské pobřeží. Stejně tak ani v Tyru, Mervu nebo Damašku nikdo nenarazil na cestovatele, který by znal stepi Sérindy, nemluvě o záhadných jeskyních, ve kterých Sérové podle legendy získávali hedvábí.

Nakonec to nebyl obchodník, ale starý spis, který poskytl Byzanci novou naději. Když zoufalství nevýslovně rozhněvaného Justiniána dosáhlo vrcholu, dorazilo na byzantský císařský dvůr poselstvo z Egypta. Egypťané položili panovníkovi k nohám křehký papyrus. Zástupci říše na Nilu, ostatně jako všichni v tehdejší Evropě a Africe, věděli o posedlosti byzantského císaře, který chtěl za každou cenu rozluštit tajemství hedvábí. Proto mu místo lodního nákladu damašku, perel a oděvů z kožešin pouštní lišky předali jen nenápadný a téměř vybledlý spis. Egyptští poslové tvrdili, že text je starý pět set let a pochází z pera věhlasného římského přírodovědce Plinia. Za to, že se papyrus dodnes zachoval, se podle nich dalo vděčit jedině pouštnímu klimatu Egypta.

Justinián si nelámal hlavu tím, že se Egypťané takhle až nestydatým způsobem označují za přírodou vyvolené strážce starodávného vědění. Měl oči jen pro Pliniův spis, který chápal jako příslib, že mu římský autor přes propast půl tisíciletí prozradí tajemství hedvábí.

Z Plinia se ale vyklubal pěkný šibal. Jak vyšlo z textu najevo, jeho autor nikdy nepobýval na Východě a neznal Sérindu ani mistry znalé výroby hedvábí. Říman zamlčel, odkud vytrysklo zřídlo jeho poznání. Mohl to být cestopis, fantazírování opilého veterána, dětská posměšná říkanka nebo výplod vypravěčského umění jakési hetéry na loži hříchu. Přesto Justinián neměl na výběr a musel starým slovům věřit.

Hedvábí, jak psal Plinius, roste na stromech. Jejich dřevo a listí je údajně bílé, a proto se ta podivná rostlina nazývá Pěnící medúza. Dřevěné medúzy vděčí podle římského autora za svou barvu jistému druhu vlny, která na nich roste. Sérové třikrát ročně stříkají stromy vodou a sčesávají mokrá vlákna. Z této úrody se vyrábí hedvábí. Tím Pliniova zpráva skončila.

To bylo všechno.

Učenci na císařském dvoře se uchýlili do studoven a občas se scházeli v přednáškových sálech k disputacím. Vojáci se vyrojili a přinášeli ze všech částí říše do Byzance výhonky. Justinián nechal vyklidit aramejskou čtvrť města, aby se tam mohly pěstovat stromy. Každý, kdo neznal pohnutky tohoto činorodého spěchu, prohlásil císaře za šílence. Jeho političtí protivníci v senátu jásali. Zanedlouho už kolovaly takové přezdívky jako „Dojič stromů“ a „Kořenový císař“. Řečníci se aktuálního tématu vděčně chopili a metali z tribun hanlivé poznámky, ve kterých hlavní roli hrálo „ztrouchnivělé dřevo říše“ a „poražené kmeny starých vládců“. I pro císařovu potenci se našla četná srovnání z rostlinné říše.

Uprostřed hlavního města tak vyrostl les vydatně přihnojovaný výsměchem, který byl osídlený učenci stejně hojně jako les vysokou zvěří. Pěnící medúza se ale neukázala.

Říšská pokladna se očividně vyprazdňovala a tlak ze senátu sílil. „Válku!“ vyzývali senátoři a jejich požadavek duněl ze senátní budovy na náměstí Augustaion stále hlasitěji. Ozvěna na tržištích a v městských činžovních domech volání po silovém řešení nesčíslněkrát zesílila, ale Justinián předstíral hluchotu. Vojenské tažení proti Persii bylo bez peněz odsouzené k nezdaru.

Avšak když císař jednoho večera nechal zatlouct palácová okna prkny, aby mu ke sluchu nedolehly stále naléhavější výkřiky davu, přistoupil k němu jeho synovec Olympiodoros, syn císařova nejmladšího bratra, a pošeptal vládci světa něco do ucha.

2

„Pavouky!“ Taurus udeřil rukou do mapy. Velitel posádky Marcellus leknutím rozlil trochu špatného vína. Červená skvrna se rozpíjela na síti tvořené čarami a křížky. „U sedmi pekel, veliteli! Hledáme pavouky, ne Peršany.“ Olympiodoros si odkašlal. „Můj společník tím chce sdělit, že cestujeme do Sérindy, abychom tam pokojně obchodovali. Vaše nabídka, že nám poskytnete žoldáky, je pro nás velkou ctí a děkujeme vám za ni. Ale své vojáky si můžete strčit do řiti.“

Velitel si z hliněné konvice nalil další víno. Viditelně se mu třásly ruce.

Taurus pohlédl na nádobu s neskrývaným opovržením. Čekal snad, že poslední výspa říše ho uctí stříbrným nádobím? To asi těžko. Ale i tady, na jihovýchodním břehu Kaspického moře, snad ještě žijí lidé, kterým to aspoň trochu myslí. Řím se nikdy nezmění, pomyslel si, ať se jeho hlavní město rozkládá na Tibeře, Mosele nebo u Bosporu. Řím řeší všechny problémy světa vždy stejně: penězi a válkou.

„Ale vy jste císařovi příbuzní. Jestli se vám po cestě něco přihodí, padne to na mou hlavu,“ namítl velitel.

Taurova ruka znovu bouchla do polité mapy. „Vsadím sarkofág mého dědečka proti koptské dřevěné bedně, že jestli pojedeme do Sérindy v doprovodu setniny, nalepí se na nás Peršané jako mouchy na koňský trus. Mnohem raději bych uvítal, aby se k nám nikdo nechoval jako ke kupce hnoje.“

Olympiodoros uchopil dřevěný pohár, naplnil ho až po okraj vínem a vypil ho na jeden zátah. „No to je ale břečka!

Odpusť mi Bakchu!“ zabručel a znovu si dolil. „Dobře mě poslouchejte, Marcelle! Říše potřebuje hedvábí.“

Velitel přikývl.

„Císař a my dva jsme jediní, kdo ví, jak Sérové vyrábějí hedvábí.“

„Myslíme, že to víme,“ namítl Taurus.

Jeho synovec se tím však nenechal zmást. „Hedvábná vlákna vznikají na stromech, kde je vytvářejí pavouci. Stejně jako naši pavouci, když předou pavučiny. Ty potvůrky v Sérindě ale vystřikují ze žláz surové hedvábí. Chápete? Koupíme ty pavouky od Sérů a dopravíme je do Byzance, kde pro nás budou vyrábět hedvábí. Takže žádní Peršané, žádné bitvy a ani sebemenší rozruch.“ Povytáhl obočí do výšky.

„Je to prosté, viďte?“

Velitel Marcellus zavrtěl hlavou. „Přesto nás od Sérindy dělí velká vzdálenost a cesty jsou plné nebezpečí. Pokud ovšem najdete správnou cestu, jinak byste procestovali celou Asii nadarmo.“

Taurus se ušklíbl. „Pokud nám Sérové ty pavouky vůbec přenechají, jinak bychom procestovali celou Asii nadarmo.“

„Pokud vůbec ta zvířátka dokážeme přinést k Bosporu živé. Jinak bychom procestovali celou Asii nadarmo.“

„Pokud máš vůbec s tím svým pavoučím nápadem pravdu. Jinak…,“ zabručel.

Marcellus zrudl až ke kořínkům své prořídlé kštice. Otočil se k Byzantincům zády a podíval se z okna. Pod tribunovou vilou šplouchala přístavní voda o molo. V Abaskanu, nejvýchodnější výspě Východořímské říše, panoval pohraniční klid, zato v Marcellově nitru zuřila bouře. „Proč jste mě vlastně vyhledali?“

„Určitě ne kvůli vašemu vínu, veliteli,“ odpověděl Taurus.

„Teď mě pozorně poslouchejte!“

Starý stepní jezdec, ke kterému Marcellus oba Byzantince zavedl, se smál s racky. Seděl na okraji zděného velbloudího napajedla a opravoval konopný provaz. Přes kaftan měl přehozený plstěný plášť sahající až ke kolenům. I jeho čepice byla plstěná a šedivý vous měl tak zamotaný, že se podobal tkanině čepice a pláště. Vítr a slunce mu ošlehali kůži a obličej měl zbrázděný hlubokými vráskami. Z uší mu trčely stařecké chlupy.

„Tak co? Souhlasíš, Wu-sune?“ Velitel Marcellus a Taurus se před starcem napřímili.

Olympiodoros stál opodál u velbloudů a vybíral zvířatům něco ze srsti; pak to prozkoumal a odhodil do písku. Vzápětí pátral po dalších nálezech.

„Už jsem vedl přes stepi, hory a pouště lidi s těmi nejztřeštěnějšími nápady,“ zareagoval stařec. „Ale jet pro hnízdo plné pavouků až do Sérindy je vrchol bláznovství. No, každopádně jste mě rozesmáli. Dnešek totiž začal až moc vážně.“ Ukázal jim provaz přetržený na dvě poloviny.

Taurus odstrčil Marcella stranou a nechal do mozolnaté ruky velbloudáře sklouznout pár svázaných mincí. Další mince na stuze mu přidržel před očima. „První šňůrka za cestu na Východ, druhá za návrat na Západ. Jsou-li tvoje služby tak cenné, jak tvrdí velitel Marcellus, dočkáš se tak bohaté odměny, že už nikdy nebudeš muset provádět svou zemí cizince.“

Wu-sun se zasmál a odhalil skoro bezzubá ústa, v nichž se cukal bledý jazyk. „Nikdy táhnout s velbloudy zemí?“ zeptal se lámanou řečtinou. „Kdepak, příteli. Koupím jim nové zvonky a dobré žrádlo, aby se mnou ještě mnohokrát vyrazili na cestu.“ Vzápětí se rozkašlal.

Taurus se sám sebe ptal, jestli by stařec neměl nabyté peníze investovat raději do vlastního zdraví. Uvědomil si však, že všichni stepní jezdci, s nimiž se dosud setkal, připomínali trávu, po které se přehnala zvířecí kopyta; na první pohled byli ochablí a spálení, ale při pozornějším pohledu projevovali obdivuhodnou houževnatost a výdrž. Taurus si uhladil čerstvě naolejované vlasy.

Olympiodoros k nim přistoupil. „Tihle velbloudi jsou plní klíšťat a blech. Snad vám nemusím popisovat, kde všude se budeme škrábat, když na nich pojedeme dva týdny.“

„Dva týdny?“ Starý Wu-sun si nevěřícně odfrkl. „Vy si asi myslíte, že velbloudi lítají.“

„Jak daleko je to do země Sérů?“ zeptal se Taurus.

Wu-sun pokýval hlavou na vrásčitém krku. „To záleží na mnoha okolnostech.“

Taurus mu podal dvě šňůrky plné mincí a stepní jezdec po nich ochotně hmátl. „To pomůže proti klíšťatům, ale vzdálenost do Sérindy si penězi nezkrátíte. Za tři měsíce vás dopravím tam a za další tři měsíce zase zpět.“

Olympiodoros se vztekle ušklíbl a hrozivě vykročil k velbloudáři, ale Taurus ho zadržel. Stařec se mu zamlouval.

„Plácneme si!“ vyzval ho a napřáhl k němu ruku.

Stepní jezdec se ale jenom zasmál. „Ne, ne, Byzantinče! Takhle to tady nechodí. V této zemi mi ukazuješ otevřenou dlaň, když mi chceš pohrozit. Ale Wu-sun má za ušima. Wu-sun ví, co chceš říct. Proto teď Wu-sun netasí dýku a nepodřízne ti krk.“

„Dosud jsem neměl sebemenší důvod předpokládat, že jsi mordýř, co podřezává hrdla,“ zabručel Taurus.

„Mlč a poslouchej, když mluvím. Když chceš v tomhle vyprahlém koutě světa stvrdit obchod, plivni svému protějšku na nohy.“

Taurus se pozorně zahleděl na Wu-sunovy nohy omotané koženými řemeny až po lýtka, aby posoudil, nakolik je starcovo tvrzení pravdivé. Na látce však čas a step zahlodaly už tak silně, že stopy na slinách by na ní beztak nebylo vidět. Zatímco Taurus ještě přemýšlel, jestli ho Wu-sun nechce jenom nachytat na švestkách, zasáhlo něco jeho levou botu. Stařec zpečetil obchod.

Wu-sun ještě tentýž večer prokázal svůj průvodcovský talent. Stepní jezdec nejenže znal zákruty a mělčiny řeky Oxus i jednotlivé oblasti pohoří Ťan-šan stejně dobře jako vlastní boty, ale navíc věděl, které karavanseráje v Abaskanu prodávají nejlepší provazy, přikrývky a lampy a kdo nabízí nejšťavnatější maso a nejsušší troud. Řezník Bassus prodávající ovčí maso, překupník Theon, obchodník s otroky Grifo – každý, kdo měl něco na prodej, provázel Wu-suna pozdravem nebo nadávkou.

Zvlášť hlasitě se hašteřily nevěstky, jakmile se stepní jezdec objevil v dohledu. Zatímco trojice procházela úzkými uličkami a Taurova rozložitá ramena se otírala o domovní zdi, neustále slyšel hvízdot a chichotání ženských, které stařec pokaždé umlčel šťavnatým výkřikem v sogdštině. Kéž by tak tomu jazyku rozuměl víc! Taurus by za to klidně obětoval křídla byzantského gryfa.

Lucerny se tiše houpaly v zimomřivě chladném větru. Čím víc se stmívalo, tím víc město kypělo životem. Obchodníci stahovali ze stánků těžké plachty, které na nich rozprostřeli v poledním žáru. Zvědavým očím se rázem nabízelo mnoho obvyklého i velmi podivného zboží. Výkladní skříň brusiče gem Taurovi ještě připomněla četná šperkařství v Byzanci, ale pro nosní protézy z bronzového plechu nebo alabastru mu chybělo jakékoli srovnání. Olympiodoros ukazoval sem a tam – tu vzrušeně, jindy zase pobaveně.

S posledními zbytky světla čas rychle plynul a Taurus se sám sebe ptal, jak exotické jsou asi země, kam se chystají cestovat, když už první zastávka na jejich pouti je uvítala takovou spoustou rozmarů a úžasných věcí.

Pod botami z hříbětiny mu něco zaskřípalo. Taurus se podíval na zem a uviděl skleněné střepy odrážející světlo olejových lamp. Upozornil na to Olympiodora. „Tady je svět vzhůru nohama. Tribun naší posádky musí pít ty splašky, které vydává za víno, z hliněných nádob. A o dvě ulice dál se nejdrahocennější nádoby vyhazují z oken.“

Wu-sun jeden střep zvedl. Na bříškách prstů se mu zatřpytil skelný prach. „Co je to?“ zeptal se.

„To je zlato, které někdo vyhodil na ulici,“ odpověděl Taurus.

Wu-sun si užuž chtěl strčit prsty do úst, ale Taurus ho uchopil za paži a vlekl pryč.

Olympiodoros se zasmál. „To je krása, která má vyzařovat zevnitř, nikoli bohatství, dobrý muži. Uděláme líp, když si najdeme k snědku něco chutnějšího a stravitelnějšího.“

Taverna U Hyrkánského vepře je lákala pestrobarevnými freskami na fasádě, které ohlašovaly, jaké radosti očekávají hosta uvnitř. Pyskatý hostinský tam nově příchozí žádal, aby se posadili na koberce rozprostřené kolem ohně. Na nízké stolky servíroval horký chléb, rozinky a víno.

Olympiodoros se na jídlo upřeně zahleděl a uchopil hostinského za halenu. „Vypadáme snad jako žebráci? Přines nám hyrkánského vepře, podle kterého jsi pojmenoval tuhle boudu. Nebo jsi tím snad myslel sám sebe?“

Hostinský se s mnoha uctivými úklonami vytratil. Daleko vzadu v domě, tam, kde asi byla kuchyně, zazněl vzápětí pokřik.

Taurus sjel pohledem po stoličkách ostatních hostů.

„Proč nikde nevidím pečeni, Wu-sune? Tohle je vývařovna pro chudé?“

„Nedostává se tu dřeva,“ vysvětlil Wu-sun a cucal přitom rozinku. „Široko daleko nejsou žádné lesy. Upéct maso trvá dlouho a je to drahé.“

Vepřové na sebe opravdu nechalo čekat. Tři muži mlčky popíjeli víno a pozorovali další hosty, jak něco hrají nebo jenom klábosí. V jednom koutě hráli muži v obnošených šedých ovčích kožešinách v kostky; používali přitom opracované kosti ze skopce. Znenadání jeden z nich vstal a zvedl do výše džbán. Potom své druhy obcházel a lil jim kořalku do vlasů. Štiplavé spršce unikl jen ten, kdo včas zvrátil hlavu tak, aby proud zachytil do úst.

Když ten báječný číšník obšťastnil své přátele, přistoupil k Byzantincům. Taurus se zvedl a postavil se muži s rozplácnutým nosem do cesty. „Na tvoje vtípky nemáme náladu. Jdi si po svých!“

Muž se podíval na svůj mohutný protějšek, očividně zaváhal a pak se otočil, aby si vyhledal pro své hrátky někoho jiného.

„Ti pavouci,“ ozval se Wu-sun, když se Taurus znovu posadil. „Proč by vám je Sérové měli přenechat?“

„Nebuď hlupák, starče!“ odtušil Olympiodoros. „Samozřejmě je koupíme! Máme s sebou dost peněz, abychom skoupili všechny velbloudy v Sérindě – a k tomu i vepře.“ Zabloudil pohledem k zadním dveřím, kde se měl objevit hostinský s pečení.

Wu-sun si vložil do úst kousek chleba.

Taurus přimhouřil oči. „Tak ven s tím! Co to máš pořád na jazyku?“

„Dáte si chleba?“ Stepní jezdec jim ulomil kus krajíce.

Ze vzdálenějšího kouta Hyrkánského vepře se ozval divoký chechtot. Piják kořalky našel nové přátele.

Taurus najednou uchopil Wu-suna za kaftan a přitáhl si starce k sobě. „Jestli víš o něčem, co by mohlo naši misi zmařit, tak ven s tím! Závisí na nás přežití Říma, rozumíš? Jestli selžeme, zanikne říše vládnoucí světu dvanáct set let. Chceš být za to zodpovědný?“

Wu-sun jemně setřásl Byzantincovu ruku ze svého svrchníku. „Řím? Myslel jsem, že přicházíte z Byzance.“

Olympiodoros zasténal.

„Tak dobře,“ uznal Wu-sun. „Vysvětlíte mi to jindy. Teď vás o něčem poučím. Dávejte pozor: Tam, kam jdeme, mají vaše peníze asi takovouhle hodnotu.“ Uchopil rozinku a rozmačkal ji mezi dvěma prsty. „Leckde dokonce i menší.“

Taurus si odkašlal. „Chceš nám namluvit, že Sérové neobchodují s penězi?“

„Ale ano, samozřejmě. Za peníze dostanete v Sérindě hodně věcí. Šunku, ovčí střeva, omamnou makovou vůni, ba dokonce i hedvábí, jestli nějaké chcete.“

„To chceme,“ potvrdil Olympiodoros.

„Och,“ zabručel Wu-sun. „A já jsem myslel, že chcete koupit pavouky.“

„Takže ty pavouky znáš, viď? Existují! Věděl jsem to!“ Olympiodoros vyskočil. „Jak jsou velcí? Kolik hedvábí vyrobí za den? Kolik jich potřebujeme, abychom získali padesát balíků surového hedvábí týdně? Jak dlouho žijí? A jak rychle se rozmnožují?“

Stepní jezdec povytáhl obočí. „Kladeš nesprávné otázky.“

Taurus dal znovu o sobě vědět: „Za co můžeme koupit ta zvířátka od Sérů?“

Wu-sun přikývl.

Taurus a Olympiodoros napjatě čekali, ale stařec už ze sebe nevypravil ani slovo.

„Tak co?“ naléhal Taurus.

„Ano,“ přikývl Wu-sun, „to byla správná otázka.“

„A odpověď?“

Velbloudář pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Já přece žádnou havěť nekupuju.“

„Jestli Sérové nechtějí peníze, musíme nejspíš vzít s sebou zboží na směnu,“ usoudil Olympiodoros a opět se posadil. „Posádka nás vybaví vším potřebným. Barevné damašky, vlněné koberce, pletené tkaniny protkané zlatými vlákny, něco ty Séry přece musí okouzlit. A pak budou pavouci patřit nám.“

„Za takové cetky jen těžko získáš tajemství výroby hedvábí,“ odtušil Wu-sun.

„Takže snad lápis lazuli, smaragdy a perly?“ nadhodil Taurus. „Ale ty s sebou nemáme – a ani v posádce na nás nečeká truhlice plná šperků.“

Právě když se Wu-sun nadechl k odpovědi, ucítil Taurus na hlavě jakési svrbění. Po tváři mu stékalo něco vlhkého. Jediným pružným pohybem se ocitl na nohou a uchopil za hrdlo opilce, který se k němu zezadu neslyšně přiblížil. Nedbal na Olympiodorovy úšklebky ani na hulákání ostatních hostů, natož na chropění muže v jeho sevření. Tomu už vypadl džbán z rukou a roztříštil se na podlaze. Kořalka šplíchla na Taurovy drahé kožené boty a vsákla se do jeho císařského oděvu.

Byzantinec se na sebe zhnuseně podíval a uviděl tmavé skvrny na drahocenné látce, louži u svých nohou a střepy džbánu. Nečekaně rychle pustil opilce, který si s bolestivým výrazem v obličeji třel krk a přitom o pár kroků ustoupil. Taurus však neměl v úmyslu ho pronásledovat. Soustředil se pouze na nadílku u svých nohou.

V průchodu do kuchyně se objevil hostinský s nějakou tělnatou ženou. Na dveřích vysazených z pantů nesli hromadu kouřícího masa. Avšak tři muži, kteří se tak dychtivě a razantně dožadovali pečeně, byli pryč.

Taurus klečel ve špinavé uličce. V Abaskanu se chopila vlády noc. Lucerny jiskřily jako světlušky připravené k páření.

Napřáhl ke svým druhům třpytivé ruce. „V tomhle městě leží záchrana říše na ulici. Sklo! To je přesně to, co nabídneme Sérům.“

„Kořalka ti asi stoupla do hlavy a zředila ti rozum,“ odtušil Olympiodoros.

„Naopak, polibkem ho probudila,“ ujistil ho Taurus.

„Střepy džbánu na kořalku mi připomněly skleněné střepy na ulici. Vyměníme sklo za pavouky! Wu-sune, myslíš, že Sérové umějí vyrábět sklo?“

Stepní jezdec zavrtěl hlavou. „Pobýval jsem v Sérindě často, ale nic takového jsem tam nikdy nespatřil.“

„To je pošetilá myšlenka!“ namítl Olympiodoros. „Čeká nás nesmírně daleká pouť. Jestli se sklo cestou rozbije, bude veškerá námaha vniveč.“

Taurus zavrtěl hlavou. „Myslíš jen jedním určitým směrem – jako hmyz. Samozřejmě jim nepřineseme poháry ani skleněné konvice, nýbrž přímo tajemství výroby skla. Rozumíš? Vyměníme vědění za vědění.“

Olympiodoros si klekl vedle strýce a zabořil ruce do střepů.

„Myslím, že jsi právě jedinou myšlenkou zachránil celou říši. Au! Zatraceně!“ Ucukl rukama a polekaně zíral na to, jak mu po pořezaných prstech stéká krev.

„Třeba nám pomůže radou majitel těch střepů,“ usoudil Taurus. „Měli bychom ho najít. Ukaž nám bazar, Wu-sune!“

Noční tržiště Abaskanu se rozkládalo pod zděnou kupolí a vypadalo jako jediný kousek tuku na těle pohublého města. Vazač koberců pracovat současně na čtyřech zakázkách. Trojici minuli muži s pytli na ramenou. Stánky páchly levným zbožím a rychlými penězi. Jako hudba z jiného světa k nim doléhaly hlasy netrpělivě smlouvající o cenu, přehlušované kovovým klepáním.

„Co je to za hluk?“ zeptal se Taurus.

„Pečené ořechy,“ vysvětlil Wu-sun.

„Na ořechy je to dost hlasité,“ namítl Olympiodoros.

Wu-sun si však ukázal na uši. „Prodavači ořechů bouchají na pánve ve vlastním rytmu. Jiné rytmy znamenají jiné zboží. Poslouchejte! Ty řehtačky tamhle vzadu. Tam najdete svá solená husí vejce.“

Taurus naklonil hlavu. Nejdřív slyšel pouze změť hlasů. Pak jeho uši začaly rozlišovat jednotlivé zvuky. Matka volala své dítě. Kov přejel po brusném kameni. Flétna hrála veselou melodii. Plachtovina na stáncích praskala pod náporem horkého větru.

Taurus se zastavil a ještě pozorněji se zaposlouchal do zvuků bazaru. Pozvolna rozeznával rytmy, které měly přilákat hladovce, bouchání, bubnování a tleskání obchodníků. A z dálky zaznělo ještě něco: cinkot skla.

Jít za tím zvukem nebylo jednoduché. Nepřetržitě hrála hudba a prodavači ořechů neúnavně bušili do pánví. Taurus už jen jednou zaslechl jasný zvuk skla narážejícího na jiné sklo. Ale díky Wu-sunově intuici, která očividně sídlila i v jeho uších, zanedlouho stanuli před stánkem s neobvyklým výkladem.

Talíře, misky, nádoby – všechny tyhle všední věci se tu leskly v nádherném skleněném provedení. Všude kolem se tísnili zvědavci, kteří si vzrušeně šuškali a ukazovali přitom na zboží. Svět před jejich očima najednou zprůhledněl. Jen děti se odvážily udělat pár kroků a pokoušely se toho zázraku dotknout. Avšak žena obchodníka se sklem stála se zkříženými pažemi za pultem a nejvšetečnějším odvážlivcům hrozila otroctvím. Aby si obyčejný přihlížející mohl koupit zahnutý roh na pití z toho drahocenného materiálu, musel by odpracovat dva životy. Znovu zazněl řinkot. Jeho původci se nacházeli za stánkem, kde Taurus objevil dva rozhádané muže. Jeden z nich, v modře pruhovaném hábitu a se šátkem na hlavě, právě vyndal z koše skleněný pohár. Nabral jím z vědra vodu a potřásl skleněnou nádobou, která se vzápětí roztříštila. U nohou obou chlápků se vytvořila pořádná kaluž zasypaná hromádkou střepů. Taurus, Olympiodoros a Wu-sun přistoupili k oběma znesvářeným mužům.

„Podvodníku!“ vyštěkl muž se šátkem.

Druhý jen pokrčil rameny. „Jen tak dál! Za každý kus, který rozbiješ, mi zaplatíš!“

Taurus přimhouřil oči. Ten hlas a neotesaná postava i jednání – byl to kormidelník z Poseidonie, Egypťan, jehož slepičí věštba skoro zabránila vyplutí na moře.

Taurus přistoupil k mužům. „Co se tu děje?“ obořil se na ně. „Mám přivolat přístavní stráž? Tenhle taškář porušil před třemi dny zákony proti pohanství. Zákony velkého Theodosia, jestli vám to něco říká. Stačí jediné moje slovo a skončí v žaláři.“

Egypťan se prudce otočil. Když poznal Taura, oči posazené hluboko v tmavých důlcích se mu rozšířily. „To jsi ty!“ zasyčel na Byzantince. To, co mu hněv právě přinesl na jazyk, ale vzápětí zase spolkl. „To je dobře, žes přišel!“ prohlásil místo toho. „Muž zákona. Podívej se! Tenhle obchodník si u mě objednal sklenky. Dodal jsem mu je. Teď jednu po druhé rozbíjí, ale nechce za ně zaplatit.“ Ublíženě ukázal na obchodníka.

„Vy jste z posádky?“ zeptal se obchodník a skepticky si prohlížel Taura a jeho průvodce. Drahocenné oblečení a byzantský gryf v něm očividně vyvolaly značný respekt.

„Nikoli z posádky, ale z císařského paláce,“ upřesnil Taurus. „Je pravda, z čeho tě ten modlář obviňuje?“

Obchodník na něho nevěřícně pohlédl, ale pak přece jen popsal celou záležitost z vlastního pohledu. Egypťan se příležitostně ocitl ve městě a v kůlně obchodníkova švagra foukal sklo. Jeho schopnosti jsou sice omezené, ale dosud vždy zamhouřil oko a zboží od něho odkoupil.

„Přimhouřil oko? Obral jsi mě o poslední prachy, ty šakale!“ ulevil si Egypťan.

Obchodník na to nedbal a mluvil dál. Zboží mělo stále horší kvalitu a dnešní dodávka představovala nejhlubší pád v jejich obchodním vztahu. Egypťanovy poháry měly tak tenkou stěnu, že okamžitě pukly, jakmile jsem do nich nalil půl heminy vody. Dokázal své tvrzení tím, že popisovaný úkaz znovu předvedl – opravdu stačily necelé dva decilitry tekutiny a pohár puknul.

Taurus zajásal. Bohové mu jsou dnes nakloněni. „Takže ty víš, jak se vyrábí sklo?“

„Ano,“ přisvědčil Egypťan.

„Ne,“ odmítl obchodník.

„Jestli to umíš, doprovodíš nás do Sérindy,“ prohlásil Taurus, „nebo skončíš za mřížemi na zdejším velitelství. Rozhodnutí je na tobě.“

„U mumie mé vlastní matky! Z toho nic nebude!“ zvolal námořník.

Chtěl vzít nohy na ramena, ale Taurus ho pevně přidržel. Vtom se Egypťan rozmáchl a udeřil svého protivníka pěstí do obličeje. Byzantincova hlava sebou škubla, ale muž neupadl, ba neustoupil ani o krok. Egypťan znovu zaútočil, ale vzápětí ležel na zemi s obličejem v kaluži. Taurus mu seděl na zádech a klidně si upravil mandili.

„Jak se jmenuješ, Egypťane?“

„Ur-Atum,“ zachrčelo ze země.

„Ure, pomůžeš nám zachránit Římskou říši.“

3

S vycházejícím sluncem se Fengova morušová plantáž probouzela k životu a den přinesl totéž jako tisíce dní předtím: Ochránci stromů měřili výhonky rostlin, zahradníci přiváželi na kolečku hnojivo, tkadleny hedvábí nastavovaly vahadla tkalcovských stavů a kuchařky zahřívaly vodní lázně. Ještě před polednem se v nich rozžehná se životem několik stovek kokonů, aby rozmnožily bohatství Fengovy rodiny.

Z ohnišť stoupaly proužky kouře, pronikaly do stájí, koupelen a ložnic a kořenily všechny prostory smolnou vůní.

Lidé se znovu chopili práce tam, kde ji při západu slunce ukončili. A jako každé ráno se zdálo, že spánek uplynulých hodin nebyl nic jiného než pouhý sen. Avšak toho dne se v každodenní rutině objevila trhlina.

„Cože to chceš?“ Hlas Nung E nelítostně narušil harmonii oblékárny, místnosti se strhujícím výhledem na pole. Bambusová rákoska v její pěsti zasvištěla vzduchem a roztříštila čajovou soupravu na lakovaném stolku. Horký čaj se rozlil po emailovém obrázku zamilovaného páru pod kvetoucími mandloněmi a během jediného okamžiku zaplnil celou místnost jasmínovou vůní.

Stará služka Guan dosud se skloněnou hlavou seděla v koutě. Nyní se po čtyřech připlazila ke stolku, aby uklidila střepy. Nung E ji udeřila holí do zad a stařena se zastavila.

„Zopakuj mi to!“ zasupěla Nung E s pohledem upřeným na mladého muže, který klečel uprostřed místnosti. „Opakuj mi, cos právě řekl, abych si znovu uvědomila, jaké šílenství opanovalo jazyk mého syna.“

„Ožením se s ní,“ trval na svém Feng. Rozlitý čaj se vsákl do jeho červeného hedvábného oděvu a opařil mu kolena. Silou vůle se přiměl k nezdvořilosti a zpříma pohlédl matce do očí. Jedna kadeř umně vyčesaných vlasů se uvolnila a sklouzla jí na široký obličej, který si zatím stihla nalíčit jen z poloviny. Jak po otcově smrti zestárla, napadlo ho.

„Je ti teprve patnáct,“ připomněla Nung E. „Tvůj duch je ještě dětský.“

„Zato mé tělo je mužské. Jsem dědic plantáže a přísluší mi vzít si ženu.“

„Ženu? Je to tulačka. Kdoví, čím si vydělává peníze.“

„Je to buddhistka. Nevydělává si peníze – žije z almužen a dobročinnosti svých bližních.“

„Takže žebračka! Můj syn se chce oženit se žebračkou. Koukej se vrátit do svých pokojů! Zakazuji ti, aby ses mi před koncem roku Krysy objevil na očích.“ Vzduchem opět zasvištěla bambusová rákoska, aniž tentokrát způsobila nějakou škodu.

Feng se zvedl a uhladil si navlhlý šat. Hrdlo měl vyprahlé jako poušť. Nakonec ze sebe potichu vypravil: „Ale císař je přece taky buddhista, který k víře konvertoval. Copak jste na to zapomněla?“

„Jestli jsem na to zapomněla? Myslíš si snad, že tvoje matka je sklerotická stařena? Ty pošetilče! Já jsem ve věku, kdy bych ještě mohla rodit děti. Takže se měj na pozoru, synu! Jinak by se mohlo stát, že bych přivedla na svět jiného dědice.“

„Na početí dítěte potřebuje žena muže,“ zamumlal Feng a kousl se do rtů.

„Co říkáš?“

„Chtěl jsem tím jenom říct, že vy stejně jako já...“ Hůl zanechala na Fengově tváři rudý pruh.

Mladík vyběhl na plantáž. Z okna bylo slyšet pronikavý křik jeho matky a údery, které místo něho musela nejspíš snášet stará Guan. Feng se sám sebe ptal, jestli hněv Nung E nenakazí jako zhoubná nemoc housenky bource morušového a nezhorší kvalitu vlákna. Rozzlobené hedvábí, řekl si v duchu. Budeme vyrábět hněvem obtěžkané a zdrsnělé hedvábí. Přitom jsme po celé Říši středu proslaveni nejjemnějším hedvábím. Jeho otec vždy tvrdil, že hedvábná látka musí být tak lehoučká jako vítr čechrající rýžová pole. Matka však naopak vymetala plantáž jako tajfun.

Feng zamířil k domu pro hosty. Byla to nejkrásnější stavba na rodinných pozemcích. Přespávali tu urození návštěvníci, které sem vyslal císař z Čchan-kanu, aby nakoupili hedvábí pro Syna nebes. Údajně v tom domě kdysi přenocoval sám panovník, ale to muselo být ještě před Fengovým narozením. Jeho otec se od té doby o budovu vzorně staral a ochraňoval ji jako oko v hlavě. A teď tam přebýval host, kvůli němuž by Feng odmítl dokonce i císaře.

Našel ji v zahradě, kde se věnovala jedné ze svých záhadných činností. Tentokrát pokládala kameny. Když zaslechla, jak se Feng blíží, vstala, oprášila si ruce a uklonila se mu. Jako vždy měla na sobě bílý bavlněný hábit. Černé vlasy byly zastřižené tak nakrátko, že znemožňovaly jakýkoli účes. Oči měla zelené. Feng nikdy předtím neviděl člověka se zelenýma očima.

„Che-lien Cchuej,“ oslovil ji zastřeným hlasem a odkašlal si. „Proč pracujete? Jste můj host, ne moje zahradnice.“

„Hosté přinášejí dary, že? Bohužel jsem příliš chudá, abych vám mohla dát něco drahocenného. Proto vám daruji tohle.“ Ukázala na rýhu v půdě, kterou vyložila oblázky. Žlábek se v zákrutách vinul zahradou a ztrácel se v křoví.

„Je to potok. Ještě není dokončený, ale bude hotový, než odcestuji. To vám slibuji.“ Dívčin úsměv mu dal zapomenout na mrzutost s jeho matkou.

„Prosím, Che-lien Cchuej, zůstaňte ještě u nás!“ Ta slova mu splývala ze rtů jen velmi těžce.

„Milý pane Fengu, patří vám poděkování za vaši pohostinnost! Ale já putuji ve službách Buddhy. A toho je velmi těžké uspokojit.“ Teatrálně si povzdechla. Uchopila ho za ruku a vedla za sebou hlouběji do zahrady. „Copak nechcete ten dárek vidět?“ zeptala se.

Feng nebyl mocen slova, když zjistil, že potůček prochází celou zahradou. Che-lien tu přitom byla teprve pět dní – pět dní a čtyři noci, během nichž nebyl schopen dojít vnitřního klidu.

Zavedla ho k jednomu ze stromů, které v noci voněly jinak než ve dne – to bylo tajemství zahradnického umění jeho otce. Pod kořenem stromu porostlým mechem pramenil ten zvláštní potůček.

„Ale neteče v něm voda,“ nadhodil Feng.

„Jste si jistý?“ Che-lien Cchuej se posadila do trávy a zkřížila nohy tak, že Fenga bolel pouhý pohled na ně.

Klekl si a uchopil ji za ruce. Nebránila se. Začal se potit. Proč ho zavedla na tohle skryté místo?

Che-lien zavřela oči. „Nechte svá víčka klesnout, mladý pane Fengu.“

Ochotně poslechl.

Potom ho poučila: „Buddha nás ve své nekonečné moudrosti učí, že život je utrpení. Utrpení vzniká v důsledku našich přání. Teprve ukončení přání znamená konec utrpení. Nechte oči zavřené, ještě jsem neskončila.“

Feng ještě pevněji přivřel víčka.

„To, co si přejeme, je bezvýznamné. Všechno, co potřebujeme, už žije v nás. Stejně jako tenhle potok. Domníváte se, že v něm neteče voda. Ale tak to není. Nespoléhejte na to, o čem si myslíte, že to vidíte. Otevřete uši a mysl a naslouchejte, jak voda zurčí.“

Feng nevěděl, jak otevřít sluch. Uši měl přece po celou dobu otevřené. Že by to u žen probíhalo jinak? Ještě usilovněji zavřel oči, aby mohl lépe slyšet. Svraštil čelo tak, až se mu vytvořily vrásky.

„Ano, jasně to slyším,“ zalhal.

Ucítil, jak mu Che-lieniny prsty kloužou po čele.

„Tohle není zkouška, Fengu. Nemusíte být nejlepší ani nejrychlejší. Nesledujte žádný účel, zbavte se veškerých úmyslů a záměrů a odložte zvuky tohoto světa až na dno svého sluchu.“

Feng zamžoural. Na tři prsty před jeho obličejem se vznášely dívčiny zelené oči. Mladíkovi div nevyskočilo srdce z hrudi. Pozvolna natáhl ruku k její tváři.

Zvedla se. „Asi je ještě příliš brzy. Potok tu však zůstane, až budu pryč, a vy se můžete učit mu naslouchat.“

Příliš brzy? Co tím myslela?

„Já jsem dědic této plantáže,“ vyhrkl. „Zůstaňte se mnou! Už nikdy nebudete muset chodit žebrat.“

Zasmála se. „Ale mladý pane Fengu! Neříkala jsem, že se máte naučit naslouchat? Copak jsem vám právě nepopsala, že jsem na cestě v Buddhových službách? Obávám se, že vám matka musí pořádně umýt uši.“

Horko, které ho zaplavilo, mu najednou bylo velmi nepříjemné. „Matka?“ Fengův hlas se zachvěl jako lapený pták.

„Já už matku nemusím poslouchat.“

S rozpálenými tvářemi vyskočil; přitom nedopatřením šlápl do potůčku a skoro upadl. „Počkejte tady! Chci vám taky něco darovat!“ zvolal a spěšně zamířil po jedné ze zastřešených zahradních pěšin k lázeňskému domu.

Když se znovu ohlédl, viděl, jak se Che-lien sklonila k potůčku a dotkla se oblázků. Na chvíli znehybněla. Potom si prsty přejela po tvářích a čele.

Když se Feng vrátil, Che-lien Cchuej si v hostinském domě právě balila přikrývky. Nůše už byla připravená. Vyčnívala nad ní hůl se zvonečkem, který provázel každý krok buddhistky zvučným cinkáním. Na podlaze ležely dvě bambusové cestovní hole, obě žluté jako slunce. Jediná zbývající stopa Che-lieniny návštěvy byla malá schránka s Buddhou. Na žlutém kousku látky si hověla mosazná soška mudrce obklopená sedmi obětními mističkami. Feng v nich zahlédl tekutiny, květiny a malé zvonky. Zbytky spáleného kadidla spočívaly na rýžovém podkladu.

„To je pro vás!“ prohlásil Feng a podal jí řetízek na krk. Dívka si šperk vzala a prohlédla si nefritové figurky zvířat, které na něm visely. Klouzala prsty po rytých čeniších, sleších, drápech a ohonech. Proč nic neříká? projelo Fengovi hlavou.

„Ten kámen má barvu vašich očí.“ Byla to od něho úplně zbytečná poznámka.

„Kdepak! Ve srovnání s touto mistrovskou prací jsou moje oči jen matné kuličky. Je to tak skvostný řetízek, že ho může nosit jenom královna.“ Vrátila šperk Fengovi. „Ale v žádném případě žebračka jako já. Odkud ho máte?“ Na okamžik se zarazila. „Snad nenosíte ženské šperky, mladý pane Fengu?“

Mladík zrudl. „Samozřejmě že ne. Ten řetízek patřil mé matce, ale teď má být váš. Už mi teď věříte, že jsem pán této plantáže?“

Dívka o krok ustoupila. „Fengu, vystavujete mě velkému nebezpečí. Jděte a uložte tu drahocennost tam, odkud jste ji vzal.“

Feng se podíval na řetízek, který držel v rukou. Nefritová zvířátka bezduše visela na hedvábné stužce jako symboly jeho nenaplněné lásky. Do očí mu vstoupily slzy. „Pročpak tu nemůžete zůstat?“

„Víte o významných spisech Konfucia, Fengu?“ Mladík přikývl.

„Bez těchto děl by byl konfucianismus nemyslitelný, že?“

Znovu duchem nepřítomen přikývl. Cítil, jak mu tekutina ucpala i nos.

„Totéž platí o mém náboženství. Buddhismus je v této části světa nový a mnoho spisů Buddhy a jeho následovníků leží uschovaných v klášterech a jeskyních. Mým posláním je tyto texty hledat.“

„A až je najdete?“

„Jakmile se dozvím, kde se uchovávají Asangovy texty, musím na to místo putovat, texty okopírovat a osobně položit jejich opis císaři k nohám.“

Mladíkovi projel hlavou nečekaný nápad. „Vezměte mě s sebou! Stanu se buddhistou a budu vás doprovázet. Můžeme sloužit Buddhovi jako putující dvojice.“ Přitom neurčitě ukázal na sošku dobře živeného muže.

Buddha se usmíval, ale Che-lien Cchuej vrhla na Fenga vážný pohled. „Vím, že to, o čem mluvíte, myslíte doopravdy. Ale cesta k Buddhovi není procházka pro zamilované, Fengu. A váš osud je spjatý s hedvábím. Copak nejste jediný dědic svého otce? Když tu nezůstanete a nenaučíte se vést plantáž, všechno to tady zanikne. Co se pak stane s dělníky žijícími z hedvábí, jejich rodinami, vaší matkou a dalšími vdovami po vašem otci? Jestli chcete skutečně žít v chudobě, buďte žebrákem lásky a proste své bližní o almužny.“

Feng pevně stiskl rty. Dívka měla pravdu, ale toto poznání mu nepomůže proti nespavosti, vyčerpání, žaludečním křečím a bolestem čelistí pocházejícím od bezmocného skřípání zubů.

Che-lien uchopila Buddhu z jeho improvizovaného oltáře a podala sošku Fengovi. „Ponechte si ho! Pokaždé vám připomene, o čem jsem mluvila, a poskytne vám útěchu, kdykoli ji budete potřebovat. A ve dnech plných štěstí vás dokonce může rozesmát.“ Buddhistka se na sošku usmála s takovou oddaností, že si Feng přál, aby on sám byl mosazným Osvíceným.

Přijal dárek. Teprve když sošku držel ve vlastních rukou, uvědomil si, jak je těžká. Jak mohla tahle křehká dívka nosit takovou zátěž na zádech?

Che-lien vyprázdnila mističky, vytřela je šátkem a narovnala je na sebe. Když zabalila poslední zbytky svého skrovného majetku, zvedla zavazadlo, zavrávorala a zase ho odložila na podlahu.

Feng byl okamžitě na místě a zvedl nůši do výše dívčiných zad. Che-lien nahmatala černý odřený kožený řemen a navlékla si ho na ramena. Zatímco si ověřovala, jestli je zavazadlo na správném místě, Feng si prohlédl váčky a kapsy. Všechny byly ošuntělé a poseté tolika záplatami, že celé zavazadlo proměňovalo svou majitelku v pestrobarevného ptáka.

Vtom dostal nápad.

Che-lien si ještě chvíli upravovala řemeny a pak sáhla po dvou cestovních holích. Nůše jí vyčnívala nad hlavu. Rozložila něco podobného plachtě, která ji zastínila jako stříška. Nakonec klepla do zvonku.

Nastala chvíle rozloučení.

Feng sám se sebou sváděl tuhý boj. Chtěl dívku strhnout do náruče a dotknout se rty její tváře. Místo toho tu ale jenom stál a svíral Buddhu.

„Naučte se naslouchat, mladý pane Fengu.“ Štípla ho do paže a zamrkala na něho. „A měl byste se pocvičit i v pozornějším přihlížení.“ Nato vyšla ven a zmizela. V místnosti zůstala jen trpká vůně kadidla.

Ještě dlouho ji provázel pohledem. Kam jinam se měl dívat? Přejížděl prsty po sošce a na její zadní straně něco nahmatal. Do mosazi tam byla vyrytá písmena. Feng sošku zvedl na světlo. Na odvrácené straně Buddhy rozluštil tato slova: Láska je ostýchavý pták, který nosí klíč od tvého vězení na svém krku.

Feng se zazubil. Však on se naučí, jak se takový pták chytá.

Když Che-lien Cchuej našla řetízek, měla už na dohled okraj pouště. Stalo se to v době, kdy se hodiny vlekly a den už nebyl mladý, ale ani ne ještě starý. Plantáž už byla dávno z dohledu, když vtom Che-lien nečekaně klopýtla a náklad v nůši se posunul. Dívka upadla, ale písek duny ji přijal docela měkce. Buddha se určitě postaral o to, že se nezranila o skálu.

Když si znovu přerovnávala zavazadlo, aby lépe rozdělila váhu, zničehonic držela v rukou náhrdelník s nefritovými zvířátky. Teď už si byla jistá, že v tom má prsty Buddha. Nejen proto, že ztlumil její pád. Navíc to byl nepochybně právě on, kdo ji k tomu pádu přivedl. Ten šibal! Avšak záležitost, na kterou ji tím Osvícený chtěl upozornit, rozhodně nebyla důvodem k veselí.

Feng jí ten řetízek strčil do zavazadla. Jeho záměr byl jasný: Měla se po ukončení své cesty vydat nazpět za ním, aby mu vrátila tohle kukaččí vejce, a potom s mladíkem zůstat. Na patnáct let měl opravdu za ušima! A přesto mu to myslelo jako malému děcku.

Ano, chtěla mu ten šperk vrátit – ale ne až za pár měsíců, během nichž si Feng utrápí srdce, nýbrž hned, ještě dnes. Dosud na to nebylo příliš pozdě. Když si trochu pospíší, stihne se vrátit k plantáži a ještě před západem slunce se zase od ní vzdálit. Za nic na světě nechtěla strávit další noc v hostinském domě. Kdoví, jaké pasti by Feng nastražil, kdyby vytušil, že má dívku znovu nadosah? Ne! Jen ať se ten mladý výrobce hedvábí zmítá ve vlastních osidlech sám.

Che-lien si nasadila nůši na záda a vydala se nazpět k plantáži. Za soumraku došla do oázy rozkládající se na Fengově plantáži. Strážné sice udivilo, že se návštěvnice vrátila, ale protože Che-lien Cchuej znali, nechali ji bez problémů projít. S rukama zaklesnutýma do řemenů krosny míjela zahradníky, tkalce, kuchaře a nosiče. Šuškání dělníků nebylo o moc hlasitější než šumění morušovníků při dešti.

Kde je Feng?

Dítě nesoucí vědro s vodou jí ukázalo směrem k hlavnímu domu a navedlo ji tak na cestu dlážděnou kameny, která byla uhlazená více chodidly, než kolik by jich Che-lien dokázala za celý život spočítat. Jestlipak jsem něco takového měla vůbec zamýšlet, pomyslela si a sama sebe se ptala, jakým zkouškám ji Buddha asi ještě podrobí.

Už měla hlavní dům na dohled, když jí vyšla naproti Nung E. Che-lien se zastavila. Nechtěla se s Fengovou matkou setkat; rozhodně ne se zlodějským lupem v zavazadle – a vlastně ani bez něj. Na to už ale bylo příliš pozdě. Domácí paní kráčela po hlavní cestě v doprovodu tří žen a mířila přímo k Che-lien Cchuej. V paprscích zapadajícího slunce vrhaly postavy dlouhé stíny.

Che-lien Cchuej odložila krosnu a hluboce se matce rodiny uklonila.

Nung E se zastavila. „Vítejte zpět na mé usedlosti,“ pozdravila a rovněž se uklonila, ale jen natolik, nakolik to vyžadovalo její vyšší společenské postavení. „Nebo jste snad ještě vůbec neodešla, Siao Che-lien?“

Oslovení „mladá Che-lien“ představovalo v rámci pravidel slušného chování urážku. Che-lien se však rozhodla, že se z tohoto přízviska bude radovat. Přece jen jí už bylo třicet.

„Jste opravdu vnímavá, Lao Nung,“ odpověděla a zdůraznila oslovení Lao znamenající „stará“, jako by tím starší ženě prokazovala pouze respekt.

„A co tedy uniklo mému bystrozraku? Jestli mě totiž zrak neklame, jste tady, ačkoli jste pryč.“

Tři průvodkyně za Nung E se zachichotaly. Nung E zvedla ruku a ženy rázem zmlkly.

„Můj mladý rozum je ještě necvičený. Zapomněl, že jsem mistru Fengovi chtěla na rozloučenou darovat kytici zelených topolových ratolestí. To přináší štěstí. Proto ho hledám. Mohla byste mi říct, kde ho najdu?“

„Můj syn je hned tu a vzápětí zase jinde.“ Nung E zamžourala na větvičky, které byly skutečně přivázané k řemenům krosny. „Dejte mi to roští a já ho vaším jménem předám Fengovi. Štěstí si k němu najde cestu i tak.“

„Och, to by bylo od vás velmi laskavé, Lao Nung, ale já mu ty ratolesti odevzdám raději osobně. Jsou plné pryskyřice a zašpinily by vám ruce. A štěstí by mělo přece jen raději ulpět na rukou mladého pana Fenga.“

„To je nesmysl. Buddhistická pošetilost.“ Nung E se zapřela jednou rukou v bok.

„V žádném případě. Jen se podívejte, jak topoly působí: Přinesly mi štěstí, že jsem se s vámi ještě jednou setkala. Teď už ale musím jít, protože se chci vypravit na cestu ještě před západem slunce.“

Che-lien si zručně nasadila krosnu na záda.

Nung E se jí však postavila do cesty; rázem na ni dopadly stíny čtyř žen. „Od té doby, co jste přišla na plantáž, je můj syn nemocný. Nechce vás vidět.“

„To mi určitě rád poví osobně. Věřte mi, Nung E, nemám v úmyslu vašeho syna jakkoli znepokojovat.“

Bledá ruka Nung E spočinula na Che-lienině paži.„Tomu bych také uměla účinně zabránit.“ Che-lien jemně setřásla prsty starší ženy, jako by to udělala s pavoukem, který se na ní nedopatřením zachytil. Nung E ji pustila.

„Mám s ním jednu nevyřízenou záležitost, kterou je třeba vyřešit,“ vysvětlila Che-lien. „Věřte mi, že než slunce zapadne, budu pryč. Tentokrát navždy. Jestli mě ale za ním nenecháte jít, budu muset přijít znovu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zloději hedvábí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.