Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

MIN KAMP. TREDJE BOK

Copyright © 2009, Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2017

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1802-0

DÍL ČTVRTÝ

BYL VLAHÝ A ZACHMUŘENÝ DEN v srpnu 1969 a po úzké silničce v nejzazší části jihonorského ostrova, vinoucí se mezi zahradami a skalisky, loukami a lesíky, nahoru a dolů přes malé kopečky, ostrými zatáčkami, tu a tam se stromy po obou okrajích jako tunelem, tu a tam přímo kolem moře, přijížděl autobus. Patřil společnosti Arendal Dampskibsselskab a byl jako všechny její autobusy světle a tmavě hnědý. Přejel přes most, podél úzké zátoky, rozsvítil pravý blinkr a zastavil. Dveře se otevřely a vystoupila malá rodina. Otec, vysoký štíhlý muž v bílé košili a světlých terylénových kalhotách, nesl dva kufry. Matka v béžovém baloňáku a se světlemodrým šátkem přes dlouhé vlasy tlačila jednou rukou kočárek a druhou vedla malého chlapce. Když autobus vyrazil dál, nad asfaltem se ještě na okamžik vznášel hustý šedý dým.

„Je to ještě kousek pěšky,“ řekl otec.

„Zvládneš to, Yngve?“ pohlédla matka na chlapce, který přikývl.

„Jasně.“

Bylo mu čtyři a půl roku, měl světlé, téměř bílé vlasy a po dlouhém slunečném létě opálenou pokožku. Jeho bratříček, sotva osm měsíců starý, ležel v kočárku a zíral na oblohu, aniž tušil, kde jsou či kam mají namířeno.

Pomalu se vydali do kopce. Silnice byla štěrková, posetá malými i velkými výmoly od deště. Po obou stranách s e rozkládala pole. Na konci planiny, nějakých pět set metrů dlouhé, přecházela v nízký, jakoby větrem od moře stlačený les, který klesal směrem k oblázkovým plážím.

Napravo stál nově postavený dům. Jinak nebylo žádné osídlení v dohledu.

Veliká péra kočárku skřípala. Dítě po chvíli zavřelo oči, ukolébané ke spánku blahodárným houpavým pohybem. Otec, měl krátké tmavé vlasy a hustý černý plnovous, postavil jeden kufr na zem a setřel si rukou z čela pot.

„To je ale dusno,“ poznamenal.

„Je,“ odvětila matka. „Ale třeba bude u moře chladněji.“

„Doufejme,“ vzal otec opět kufr do ruky.

Tato ve všech ohledech obyčejná rodina, s mladými rodiči, tak jako byli mladí téměř všichni rodiče v té době, se dvěma dětmi, jako měli téměř všichni v té době dvě děti, se přestěhovala z Osla, kde pět let bydlela v ulici Thereses gate, hned vedle bislettského stadionu, na ostrov Tromøya, kde pro ně v jedné osadě stavěli nový dům. Zatímco budou čekat, než ho dokončí, pronajmou si jiný, starý, v táboře v Hove. Otec v Oslu přes den studoval angličtinu a norštinu a v noci pracoval jako hlídač a matka chodila na ullevålskou zdravotní školu. Ačkoliv ještě vzdělání nedokončil, požádal si o místo učitele druhého stupně na rolighedenské škole a získal ho a ona měla nastoupit v Kokkeplassenu v sanatoriu pro léčení neurotických poruch. Seznámili se v Kristiansandu, když jim bylo sedmnáct, otěhotněla, když jim bylo devatenáct, a vzali se ve dvaceti na malém statku v kraji Vestlandet, na němž vyrůstala. Nikdo z jeho rodiny na svatbu nepřijel, a ačkoliv se na všech existujících fotografiích usmívá, obklopuje ho jakási zóna osamělosti, je vidět, že tak úplně nepatří mezi všechny její bratry a sestry, tety a strýce, bratrance a sestřenice.

Teď je jim pětadvacet a skutečný život mají před sebou. Vlastní zaměstnání, vlastní dům, vlastní děti. Jsou to oni dva a také budoucnost, jíž jdou vstříc, je jejich vlastní.

Opravdu je?

Narodili se ve stejném roce, 1944, a patří k první poválečné generaci, která v mnoha ohledech zastupuje něco nového, už jen proto, že jejich život se bude v této zemi poprvé odvíjet ve společnosti, která je ve velké míře plánovaná. Padesátá léta byla obdobím rozvoje státního systému – školství, zdravotnictví, sociálního zabezpečení, dopravy – a také byrokracie a podniků, jenž probíhal v rámci velkorysé centralizace, která následně v průběhu nápadně krátké doby ovlivnila způsob života. Její otec se narodil na začátku dvacátého století, pocházel ze statku v Sørbøvågu v kraji Ytre Sogn, na němž vyrostla, a neměl žádné vzdělání. Její dědeček pocházel z jednoho z ostrovů u pobřeží, stejně jako pravděpodobně jeho otec i jeho otec. Její matka se narodila na statku v Jølsteru, vzdáleném nějakých sto kilometrů, ani ona nezískala žádné vzdělání a její rodinu bylo možné v místě zpětně vystopovat až do šestnáctého století. Pokud šlo o jeho příbuzenstvo, nacházelo se na společenském žebříčku výše v tom smyslu, že jak jeho otec, tak strýcové měli vyšší vzdělání. Ale i oni žili na stejném místě jako jejich rodiče, to jest v Kristiansandu. Jeho matka, která vzdělání nezískala, vyrostla v Åsgårdstrandu, její otec byl lodivod a v rodině byli i policisté. Když se seznámila se svým budoucím manželem, přestěhovala se do Kristiansandu za ním. Takový byl zvyk. Změna, která proběhla v padesátých a šedesátých letech, byla skutečně revolucí, pouze postrádala obvyklou násilnost a iracionalitu. Děti rybářů, drobných sedláků, průmyslových dělníků a obchodních příručích nejenže začaly studovat na univerzitě a stávali se z nich učitelé, psychologové, historikové a sociální pracovníci, ale mnozí z nich se usadili v místech daleko od oblastí, odkud sami pocházeli. Že to dělali s největší samozřejmostí, vypovídá cosi o síle ducha té doby. Duch doby přichází zvenčí, ale působí uvnitř. Pro něj jsou všichni stejní, ovšem on pro všechny nikoliv. Mladé matce v šedesátých letech připadala absurdní myšlenka, že by se měla vdát za chlapíka z jednoho ze sousedních statků a strávit tam zbytek života. Chtěla přece pryč! Chtěla přece mít svůj vlastní život! A totéž se týkalo i jejího bratra a sester a bylo to tak i v rodinách po celé zemi. Ale proč to tak chtěli? Odkud se bralo to silné přesvědčení? Ano, odkud přicházelo to nové? V její rodině žádná taková tradice neexistovala; jediný, kdo vycestoval, byl otcův bratr Magnus, jenž kvůli chudobě doma odjel do Ameriky, ovšem život, který tam prožil, byl téměř k nerozeznání od toho předchozího v norském kraji Vestlandet. Pro mladého otce to v šedesátých letech vypadalo jinak, jeho rodina očekávala, že ukončí vzdělání, ovšem už asi tolik ne, že se ožení s dívkou z malého statku v západním Norsku a usadí se v osadě poblíž malého jihonorského města.

Tak tam tedy kráčeli onoho teplého, zachmuřeného dne v srpnu 1969, do svého nového domova, on vláčel dva těžké kufry, nacpané oblečením šedesátých let, ona tlačila kočárek ze šedesátých let s dítětem v šatičkách typických pro šedesátá léta, to jest bílých a se spoustou krajek, a mezi nimi klopýtal sem a tam, šťastný a zvědavý, napjatý a plný očekávání jejich starší syn Yngve. Přešli přes planinu a úzkým pásem lesa až k otevřené bráně a dál do rozlehlého tábora. Vpravo stála autodílna, kterou vlastnil jistý Vraaldsen, vlevo velké červené ubikace kolem rozlehlého prostranství pokrytého štěrkem, za nimi pak borový les.

Kilometr směrem na východ stál kamenný tromøyský kostel z roku 1150, ovšem některé jeho části byly ještě starší, takže patřil pravděpodobně k nejstarším kostelům v zemi. Tyčil se na malé výšině a od nepaměti ho lodě proplouvající kolem využívaly jako orientační bod, byl vyznačený ve všech námořních mapách. Na Mærdø, malém ostrůvku při skalnatém pobřeží, stála stará kapitánská usedlost a svědčila o slavné minulosti, o osmnáctém a devatenáctém století, kdy obchod s okolním světem, převážně se stavebním dřívím, jen kvetl. Na exkurzích v muzeu kraje Aust-Agder školním třídám ukazovali staré holandské a čínské předměty pocházející z té doby či ještě dřívější. Na Tromøye se vyskytovaly neobvyklé, podivné rostliny, které se sem dostaly z lodí, jež tu vypouštěly vodu, kterou byly zatíženy, a jak se tam učily děti ve škole, bylo to právě na Tromøye, kde se poprvé v zemi pěstovaly brambory. Ve Snorriho královských ságách je ostrov několikrát zmiňován, v hlíně na loukách a polích se daly nalézt hroty šípů z doby kamenné, mezi oválnými kameny na dlouhých oblázkových plážích ležely zkameněliny.

Ale když ta nově přistěhovaná rodinka procházela se všemi svými saky paky přes otevřené prostranství, nebylo to desáté nebo třinácté, sedmnácté ani devatenácté století, co vtisklo okolí charakter, nýbrž druhá světová válka. Oblast v té době využívali Němci; právě oni vystavěli ubikace a mnohé domy. V lesích se nacházelo množství kamenných bunkrů, naprosto nedotčených, a nahoře na svazích nad plážemi dělostřelecké pozice. Nedaleko leželo i staré malé německé letiště.

Dům, v němž měla rodina následující rok bydlet, stál osamoceně uprostřed lesa. Byl načerveno natřený, s bílými okenními rámy. Od moře, sice mimo dohled, avšak pouze několik set metrů vzdáleného, k němu nepřetržitě doléhalo šumění. Ve vzduchu byl cítit les a slaná voda.

Otec odložil kufry, vytáhl klíč a odemkl dveře. Uvnitř byla předsíň, kuchyň, pokoj s kamny na dřevo, koupelna kombinovaná s prádelnou a v prvním patře tři ložnice. Stěny bez izolace, kuchyň jednoduše vybavená. Žádný telefon, žádná myčka, žádná pračka, žádná televize.

„Tak jsme tady,“ řekl otec a vynesl kufry do ložnice, zatímco Yngve přebíhal od okna k oknu a vykukoval ven a matka nechala stát kočárek se spícím dítětem venku na zápraží.

Já si z téhle doby pochopitelně nic nepamatuju. Je naprosto nemožné ztotožnit se s tím miminem, které moji rodiče fotografovali, ano, tak obtížné, že působí až bláznivě nazývat ho slovem „já“, jak například leží na přebalovacím pultu, s neobvykle červenou pokožkou, s roztaženýma ručičkama a nožičkama, s obličejem zkřiveným křikem, na jehož příčinu už si nikdo nevzpomene; nebo na zemi na kožešině, v bílém pyžamu, obličejík stále zarudlý, a sotva mžourá velkýma tmavýma očima. Je to totéž stvoření jako to, co teď sedí tady v Malmö a píše tenhle text? A bude toto stvoření, které sedí v Malmö a píše tenhle text, ve svých čtyřiceti letech jednoho pošmourného zářijového dne, v místnosti naplněné hlukem pouličního provozu a kvílením podzimního větru v zastaralé ventilaci, totéž jako onen šedivý shrbený stařec, jenž se bude za dalších čtyřicet let možná třást a slintat v domově důchodců kdesi ve švédských lesích? Nemluvě o těle, které bude jednou ležet natažené na stole v márnici? Pořád mu budou říkat „Karl Ove“. A není to vlastně neuvěřitelné, že všechno tohle je označeno jediným prostým jménem? Zárodek v břiše, mimino na přebalovacím pultu, čtyřicátník u počítače, stařec v křesle, mrtvola na stole? Nebylo by přirozenější operovat s různými jmény, jelikož se jejich identita a chápání sebe sama do značné míry liší? Že by se zárodek jmenoval například Jens Ove, mimino Nils Ove, chlapec mezi pěti a deseti Per Ove, mezi deseti a dvanácti Geir Ove, třinácti a sedmnácti Kurt Ove, sedmnácti a třiadvaceti John Ove, mezi třiadvaceti a dvaatřiceti Tor Ove, dvaatřiceti a šestačtyřiceti Karl Ove – a tak dále a tak dále? Pak by první jméno představovalo jedinečnost daného věku, prostřední jméno kontinuitu a příjmení příslušnost k rodině.

Ne, z oné doby si nepamatuju nic, netuším dokonce ani, ve kterém domě jsme bydleli, ačkoliv mi ho táta jednou ukázal. Všechno, co vím, znám pouze z vyprávění rodičů a z fotek, které jsem viděl. Jednou v zimě napadlo několik metrů sněhu, jak už to v jižním Norsku bývá, a cesta k domu připomínala úzkou soutěsku. A tady tlačí Yngve kočárek se mnou, tady pózuje na svých krátkých lyžičkách a usmívá se do fotoaparátu. Stojí uvnitř, ukazuje na mě a směje se nebo já stojím sám a křečovitě se držím ohrádky na postýlce. Říkal jsem mu „Aua“, bylo to mé první slovo. A podle toho, co mi vyprávěli, byl také jediný, kdo rozuměl, co říkám, a mámě i tátovi překládal. Vím také, že Yngve obešel všechny domy, zvonil a ptal se, jestli tam bydlí nějaké děti, to byla babiččina oblíbená historka. „Bydlí tady nějaké děti?“ napodobovala jeho dětský hlásek a smála se. A vím, že jsem spadl ze schodů, utrpěl jakýsi šok, přestal dýchat, zmodral v obličeji a dostal křeče, máma běžela se mnou v náručí k nejbližšímu domu, kde měli telefon. Myslela si, že je to epilepsie, ale nebyla, nebylo to nic. A pak vím, že tátu bavila práce učitele, byl šikovný pedagog a jednou jel v těch letech se svou třídou na hory. Existují odtamtud fotky, na všech vypadá mladě a šťastně, obklopený teenagery oblečenými oním změkčilým způsobem charakteristickým pro počátek sedmdesátých let. Pletené svetry, široké kalhoty, gumové holínky. A jaké měli vlasy! Nikoliv nepřehlédnutelné a načesané jako v šedesátých letech, ale nepřehlédnutelné, volně splývající do jemných teenagerovských obličejů. Máma se jednou zmínila, že asi nikdy nebyl tak šťastný jako tenkrát. A pak ještě existují fotografie babičky z otcovy strany, Yngveho a mě – dvě před zamrzlým jezerem, já i Yngve na sobě máme objemné pletené kabátky, oba pletla babička, můj je hořčicově žlutý a hnědý – a dvě z verandy jejich domu v Kristiansandu, na jedné stojí s tváří přitisknutou k mojí, je podzim, modro, slunce visí nízko na obloze, hledíme na město, můžou mi být takové dva tři roky.

Člověk by si mohl říct, že tyto fotografie představují jakousi paměť, jakési vzpomínky, pouze bez toho, z čeho vzpomínky „já“ obvykle vycházejí, a otázkou tedy zůstává, co vlastně znamenají. Viděl jsem ze stejného období nespočet fotek rodin svých kamarádů a přítelkyň a daly by se zaměnit, jak jsou si podobné. Tytéž barvy, tytéž šaty, tytéž místnosti, tytéž činnosti. Ale s těmito obrázky si nic nespojuju, jsou v jistém smyslu bezvýznamné, a ještě zřejmější je tento aspekt, když si prohlížím fotografie předchozí generace, pak je to jen seskupení podivně oblečených lidí zabývajících se čímsi pro mě tajemným. To dobu totiž fotografujeme, nikoliv lidi, ti se zachytit nedají. Ani lidé z mého nejbližšího okolí. Kdo byla ta žena v bleděmodrých šatech, pózující před sporákem v bytě v Thereses gate, s koleny přitisknutými k sobě a nohama na zemi mírně rozkročenýma, jak bývalo typické v šedesátých letech? Ta s načesanými vlasy? S modrýma očima a jemným úsměvem, tak jemným, že to snad ani úsměv nebyl? Ta, jenž jednou rukou svírá ucho lesklé kávové konvice s červeným víčkem? Ano, to je přece moje matka, samotná máma, jenže kým byla? Na co myslela? Jak pohlížela na svůj život, ten, jejž doposud žila, ten, který ji teprve čekal? To ví jen ona sama, o tom fotografie nic nevypovídá. Cizí žena v cizí místnosti, nic víc. A ten muž, který o deset let později sedí na skále a pije kafe z toho stejného červeného víčka, protože před odjezdem zapomněl zabalit hrnečky, kdo to byl? Ten s pečlivě udržovaným černým plnovousem a hustými černými vlasy? Ten s citlivými rty a veselýma očima? Aha, no ano, to byl přece můj otec, sám táta. Ovšem kým byl pro sebe v tom okamžiku i všech ostatních, už neví nikdo. A tak je to se všemi fotografiemi, i těmi, na nichž jsem já. Jsou zcela prázdné, jediný význam, jenž se z nich dá vyčíst, je to, co jim vtiskla doba. Přesto jsou tyto obrázky součástí mě samého a mé nejosobnější historie, stejně jako je to s jinými fotografiemi u jiných lidí. Význam a bezvýznamnost, význam a bezvýznamnost, to je vlna, která se pohupuje naším životem a vytváří jeho základní napětí. Všechno, co si pamatuju z prvních šesti let života, všechny fotografie a předměty dochované z té doby si vztahuju k sobě, vytvářejí důležitou součást mé identity, naplňují významem a kontinuitou tuto jinak prázdnou a vzpomínkami nedotčenou periferii mého „já“. Ze všech těchto dílků a zlomků jsem si vystavěl jakéhosi Karla Oveho, Yngveho, mámu a tátu, dům v Hove a dům na Tybakkenu, dvě babičky a dva dědečky, sousedství a hromadu dětí.

Toto slátané provizorium nazývám svým dětstvím.

Paměť není v životě spolehlivou veličinou. A to z jednoduchého důvodu, že pro ni není nejdůležitější pravda. O tom, jestli paměť reprodukuje určitou událost správně nebo ne, nikdy nerozhoduje požadavek pravdivosti, nýbrž vlastní užitek. Paměť je pragmatická, záludná a mazaná, ovšem nikoliv nějakým nepřátelským či zlým způsobem; právě naopak, dělá všechno pro to, aby uspokojila svého hostitele. Něco odsune do prázdné nicoty zapomnění, něco překroutí k nepoznání, něco galantně nepochopí, něco, a zrovna to, co je k ničemu, si zapamatuje dokonale, jasně a správně. Co si pamatujeme správně, nám však nikdy není dáno přesně určit.

Pokud jde o mě, vzpomínky na prvních šest let života prakticky neexistují. Nepamatuju si téměř nic. Netuším, kdo se o mě staral, co jsem dělal, s kým jsem si hrál, všechno jako by odvál vítr, roky 1968–1974 jsou v mém životě jen velké prázdné nic. To málo, co se mi vybavuje, za mnoho nestojí: Stojím na dřevěném můstku kdesi v téměř vysokohorsky prořídlém lese, pode mnou šumí velký potok, voda je zelená a bílá, skáču nahoru a dolů, můstek se houpe a já se směju. Vedle mě stojí Geir Prestbakmo, kluk od sousedů, i on skáče nahoru a dolů a směje se. Sedím v autě na zadním sedadle, zastavujeme na světelné křižovatce, táta se otáčí a říká, že jsme v Mjøndalenu. Jedeme na zápas Startu, jak jsem se dozvěděl, ale ani z cesty tam, ani ze zápasu nebo cesty zpátky si zase nic nepamatuju. Jdu do kopce před domem a tlačím veliký náklaďák z umělé hmoty, je žlutý a zelený a dodává mi naprosto fantastický pocit bohatství, blahobytu a radosti.

To je vše. To je mých prvních šest let.

Ovšem tohle jsou ty kanonizované vzpomínky, etablované už v sedmi osmi letech, magie dětství: to úplně první, co si pamatuju! Kromě toho existují i jiné typy vzpomínek. Takové, jež nejsou pevně zakořeněné a nedají se vyvolat vůlí, nýbrž se čas od času tak nějak uvolní, stoupají samovolně vědomím a pohupují se v něm nahoru dolů jako jakési průsvitné medúzy, probuzené k životu určitou vůní, určitou chutí, určitým zvukem… S nimi vždy přichází i bezprostřední a intenzivní pocit štěstí. Potom jsou to vzpomínky spojené s tělem, jakmile člověk udělá něco jako kdysi, pozvedne ruku, aby zastínil slunce, zachytí přihrávku ve vzduchu, běží po louce, na provázku drží létajícího draka a jeho vlastní děti jsou mu v patách. Jsou vzpomínky doprovázející pocity: náhlou zlost, náhlý pláč, náhlý strach, a člověk se ocitá tam, kde kdysi byl, jako by ho to mrštilo nazpět vlastním nitrem, zběsilou rychlostí skrze celé věky. A pak jsou vzpomínky svázané s krajinou. Protože krajina v dětství není jako ty, co přicházejí později, ty mají zcela jiný náboj. V krajině dětství má každičký kámen, každičký strom svůj význam, jak proto, že tam člověk všechno spatří poprvé, tak i proto, že krajinu uvidí tolikrát, usadí se nám v hlubině našeho vědomí, ne pouze vágně a přibližně, jak se dospělému jeví okolí domu, když zavře oči a pokouší se vybavit si ho, nýbrž až hrozivě přesně a detailně. V myšlenkách mi stačí jen otevřít dveře a vykročit, aby se na mě obrazy začaly řinout. Hrubý štěrk na příjezdové cestě, který v létě míval téměř namodralou barvu. Už jen to, příjezdové cesty dětství! A ta auta sedmdesátých let, co na nich stávala! Brouci, Citroëny DS, taunusy, granady, ascony, kadetty, consuly, lady, amazony… No dobře, přes štěrk, podél nahnědo namořeného plotu, přes mělký příkop vedoucí mezi naší ulicí, Nordåsen Ringvei, a Elgstien, která procházela celou oblastí a míjela kromě té naší ještě dvě další osady. Svahtmavé úrodné půdy od kraje silnice dolů do lesa! Jak z něho téměř okamžitě začaly rašit drobné tenké zelené stonky: křehké a jakoby osamocené v převládající černi okolo, a pak to téměř brutální zmnohonásobení, jež následovalo v průběhu roku, až byl svah zcela pokrytý hustým, bujným křovím. Stromky, tráva, náprstníky, pampelišky, kapradí, keře, které zcela zakryly dříve tak zřetelný předěl mezi silnicí a lesem. Nahoru do kopečka, po chodníku lemovaném úzkým kamenným obrubníkem, a ach ano, jak podél něho stékala voda pramínkem, proudila i valila se, když zapršelo! Pěšinka doprava, zkratka k nové samoobsluze B-Max. Malá bažina vedle, ne větší než dvě místa pro auta na parkovišti, břízy, jež se nad ní žíznivě skláněly. Olsenův dům nahoře na malém kopečku a ulice, jež se zezadu zařezávala do svahu. Jmenovala se Grevlingveien, Jezevčí. V prvním domě nalevo bydlel John a jeho sestra Trude, dům stál na parcele, která byla v podstatě kamenné moře. Vždycky jsem se bál, když jsem měl kolem toho domu projít. Zčásti proto, že tam mohl John někde ležet a házet kameny nebo sněhové koule na kolemjdoucí děti, zčásti i proto, že měli německého ovčáka… Toho ovčáka… no jo, teď se mi to vybavilo. To ale byla zatracená bestie, to psisko. Stál přivázaný na verandě nebo na příjezdové cestě, štěkal na všechny, co procházeli kolem, plížil se sem a tam, kam až mu to provaz dovolil, a přitom vyl a kňučel. Byl vychrtlý a měl žluté, nemocné oči. Jednou se ke mně přihnal dolů z kopce s Trude v patách, vodítko vláčel za sebou. Slyšel jsem, že člověk nemá utíkat, když ho honí nějaké zvíře, třeba medvěd v lese, jde o to zůstat úplně klidně stát a dělat jakoby nic, tak jsem to udělal, jakmile jsem uviděl, že se ke mně řítí, okamžitě jsem se zastavil. Nepomohlo to ani za mák. Vůbec ho nezajímalo, že se nehýbu, prostě otevřel tlamu a zakousl se mi do předloktí hned nad zápěstím. Trude k němu doběhla vteřinu nato, popadla vodítko a trhla s ním, smýkla psem dozadu. S brekem jsem spěchal dál. Všechno na tom psovi mě děsilo. Štěkot, žluté oči, sliny, které mu tekly z huby, zaoblené špičaté zuby, jejichž otisk jsem teď měl na předloktí. Doma jsem se o tom incidentu nezmínil, bál jsem se, že dostanu vyhubováno, protože taková událost skýtala prostor pro mnohé výčitky: neměl jsem tam v tu chvíli co dělat, nebo: neměl jsem brečet, vždyť je to jen pes, tak čeho se bát? Od toho dne mě polila hrůza, kdykoliv jsem to psisko uviděl. Což bylo fatální, neboť jsem slyšel nejen o tom, že má člověk při útoku nebezpečného zvířete klidně stát, nýbrž i o tom, že pes vycítí strach. Nevím, kdo to povídal, ale byla to jedna z věcí, co se říkaly, a každý to věděl: psi vycítí, když máte strach. Pak se můžou sami začít bát nebo být agresivní a zaútočit. Když se člověk nebojí, jsou hodní.

Kolik jsem se o tom napřemítal. Jak můžou cítit strach? Jak je cítit strach? A je možné dělat, jako že nemáte strach, aby to psi necítili a nevšimli si toho skutečného pocitu, skrytého těsně pod povrchem?

Kanestrøm, který bydlel v domě nad námi, měl také psa. Zlatého retrívra, jmenoval se Alex a byl krotký jako jehňátko. Pobíhal okolo pana Kanestrøma, kamkoliv se hnul, ale také kolem každého z jejich čtyř dětí, když na to přišlo. Měl mírné oči a měkké, přátelsky naladěné pohyby. Ale i toho jsem se bál. Protože jakmile se člověk objevil v kopci v dohledu a chystal se zazvonit, začal štěkat. Nikoliv opatrně, přátelsky nebo udiveně, nýbrž silně, hluboce a hřmotně. To jsem se pak zastavil.

„Ahoj Alexi,“ říkával jsem, pokud nebyl nikdo poblíž. „Já se tě nebojím, víš. Nebojím.“

Byl-li tam někdo, musel jsem prostě jít dál, dělat jakoby nic, proklestit si tím štěkotem cestu, až stál pes těsně přede mnou, pak jsem se sehnul a párkrát ho poplácal po boku, přičemž mi srdce bušilo jako o závod a svaly jsem měl ochablé hrůzou.

„Buď zticha, Alexi!“ klidnil ho Dag Lothar, pokud zrovna přiběhl po úzké štěrkové cestičce od vchodu do suterénu nebo vyšel z domovních dveří.

„Karl Ove se toho tvýho štěkání bojí, ty psisko jedno hloupý.“

„Nebojím se,“ ozval jsem se. Dag Lothar na mě jen pohlédl se ztuhlým úsměvem, čímž chtěl naznačit, že se vůbec nemusím namáhat.

A pak jsme šli. Kam jsme šli? Do lesa.

Dolů k zátoce Ubekilen.

Dolů do přístaviště na pontonová mola.

Nahoru k mostu.

Dolů do Gamle Tybakkenu.

K továrně, kde odlévali plastové lodě. Nahoru na kopec.

Do Tjenny.

K samoobsluze B-Max. Dolů k benzince Fina.

Pokud jsme tedy jen neběhali v naší ulici, nepotloukali se tam před některým z domů nebo neseděli na obrubníku či nahoře na veliké třešni, která nikomu nepatřila.

To bylo všechno. To byl svět. Ale jaký to byl svět!

Osada, jako byla ta naše, nemá žádné kořeny v minulosti ani žádné větve košatící se do budoucnosti, jako kdysi mívala sídliště. Přišla jako pragmatická odpověď na pragmatickou otázku, kde budou bydlet všichni přistěhovalci, no ano, tamhle v lese, vyměříme tam nějaké parcely a nabídneme je k prodeji. Jediný dům, který tam stál z dřívějška, patřil rodině Beckových, otec pocházel z Dánska a postavil ho vlastníma rukama uprostřed lesa. Neměli auto, pračku ani televizi. Žádnou zahradu, jen dvůr s udusanou hlínou mezi stromy. Hromady dříví pod plachtami a v zimě loď uloženou dnem vzhůru. Sestry Inga Lill a Lisa chodily na druhý stupeň základní školy a v prvních letech, co jsme tam bydleli, mě a Yngveho hlídaly. Jejich bratr se jmenoval John, byl o dva roky starší než já a nosil podivné, doma vyrobené šaty, naprosto se nezajímal o to, co zajímalo nás, obracel se k čemusi jinému, aniž jsme věděli, co to je. Když mu bylo dvanáct, postavil si svoji vlastní loď. Ne nějaký takový vor, jaké jsme se pokoušeli stavět podle svých snů a v touze po dobrodružství, ale opravdový, pořádný člun s vesly. Mohl se stát obětí šikany, ale nestal, jeho odstup byl svým způsobem příliš velký. Nebyl jedním z nás, a ani se o to nijak nesnažil. Otec, Dán, který jezdil všude na kole, si možná už ze své rodné země přinesl přání bydlet osaměle uprostřed lesa, a musel tedy být zklamaný, když byly vytvořeny a oznámeny plány na vybudování osady a první stavební stroje vjely do lesa nedaleko jeho domu. Rodiny, které se přistěhovaly, pocházely z celého Norska a všechny měly děti. V domě na druhé straně silnice bydleli Gustavsenovi, on hasič, ona v domácnosti, přišli z Honningsvågu, děti se jmenovaly Rolf a Leif Tore. V domě naproti nám bydleli Prestbakmoovi, on učil na druhém stupni základní školy, ona byla ošetřovatelka, přišli z Tromsu, děti se jmenovaly Gro a Geir. Dál bydleli Kanestrømovi, on pracoval na poště, ona byla v domácnosti, přišli z Kristiansundu, děti se jmenovaly Steinar, Ingrid Anne, Dag Lothar a Unni. Naproti nim Karlsenovi, on námořník, ona prodávala v obchodě, přišli z jižního Norska, děti se jmenovaly Kent Arne a Anne Lene. Nad nimi Christensenovi, on námořník, co dělala ona, nevím, děti se jmenovaly Marianne a Eva. Na druhé straně bydleli Jacobsenovi, on byl typograf, ona v domácnosti, oba z Bergenu, děti se jmenovaly Geir, Trond a Wenche. Nad nimi Lindlandovi, z jižního Norska, děti se jmenovaly Geir Håkon a Morten. Někde v těch místech jsem přestával mít přehled, přinejmenším o tom, jak se jmenovali rodiče a čím se zabývali. Bente, Tone Elisabeth, Tone, Liv Berit, Steinar, Kåre, Rune, Jan Atle, Oddlaug, Halvor se jmenovaly děti z těch míst. Většina jich byla v mém věku, ty nejstarší o sedm let starší než já, ty nejmladší o čtyři roky mladší. Pět z nich se mnou později začalo chodit do třídy.

Přistěhovali jsme se tam v létě 1970. V té době byla většina domů v osadě stále ještě ve výstavbě. Ostrá varovná siréna ozývající se před výbuchem se stala obvyklým zvukem mého dětství a naprosto speciální pocit zániku, který člověk zažíval, když se od místa výbuchu šířily pod zemí šokové vlny a rozechvívaly podlahu v domě, byl mým denním chlebem. Že existovala spojení nad zemí, bylo přirozené – silnice, elektrické vedení a lesy a moře –, ovšem fakt, že existují i pod zemí, byl více zneklidňující. Nemělo by to, na čem stojíme, být naprosto neotřesitelné a neproniknutelné? Zároveň měly všechny otvory do země pro mě i ostatní děti, s nimiž jsem vyrůstal, naprosto ojedinělou přitažlivost. Nejednou jsme se shromáždili kolem některého z mnoha výkopů, ať už se tam mělo pokládat odpadní potrubí nebo kabely s elektřinou či betonovat sklep, a zírali do hlubiny, žluté tam, kde byl písek, černé, hnědé nebo rudohnědé tam, kde byla hlína, šedé tam, kde byl jíl, jejíž dno dříve či později pokryla šedožlutá, neproniknutelná vodní hladina, občas porušená jen vrškem jednoho, dvou balvanů. Nad výkopem se tyčil zářivě žlutý nebo oranžový bagr, ne nepodobný nějakému ptáku, se lžící coby zobákem na konci dlouhého krku, vedle něho zaparkovaný náklaďák, jehož reflektory připomínaly oči, chladič ústa a plachtou zakrytá korba záda. Protože šlo o větší stavební projekt, stávaly tam někdy i buldozery nebo sklápěčky, nejčastěji žluté s obrovskými koly, jejichž vzorek byl hluboký jako naše ruce. Když jsme měli štěstí, našli jsme uvnitř nebo poblíž výkopu klubko zápalné šňůry, tu jsme si vzali, protože měla velkou hodnotu, jednak na výměnu, jednak co do využití. Nebo se vždycky v blízkosti nacházely bubny, dřevěné, jako člověk vysoké konstrukce připomínající cívky, z nichž se odvíjely kabely, a hromady hladkých hnědočervených plastových trubek o průměru přibližně našeho předloktí. Dále pak hromady betonových trubek a odlité betonové skruže, hrubé a úhledné, o něco vyšší než my, perfektní na šplhání; dlouhé nezničitelné rohože vyřezané ze starých pneumatik, které se používaly při odstřelování; hromady dřevěných telefonních sloupů, zelených od impregnačního prostředku; bedny s dynamitem; ubikace, ve kterých dělníci jedli a převlékali se. Pokud tam byli, drželi jsme se v uctivé vzdálenosti a sledovali, co dělají. Pokud tam nebyli, lezli jsme do výkopů, šplhali na kola sklápěček, balancovali na hromadách trubek, ochomýtali se kolem dveří ubikací a nakukovali do oken, lezli na betonové skruže, pokoušeli se odvalit obrovské cívky, cpali si do kapes odřezky kabelů a plastová držátka zápalných šňůr. Nikdo v našem světě nebyl více v kurzu než tito dělníci, žádná práce se nezdála smysluplnější než ta jejich. Technické detaily, z nichž sestávala, mě nezajímaly, ani značky stavebních strojů. Mně kromě změny krajiny, již odstartovali, připadaly nejpozoruhodnější stopy jejich soukromého života, které si s sebou přinášeli. Například když z oranžové kombinézy či modrých, volných, téměř neforemných montérek vytáhli hřeben a s přilbou v podpaží se učesali, uprostřed všeho toho hukotu a bouchání stavebních strojů, nebo ten tajuplný, skoro nepochopitelný okamžik, když odpoledne vyšli z ubikace ve zcela obyčejných šatech, nasedli do svého auta a odjeli jako naprosto obyčejní muži.

Existovali i jiní pracovníci, které jsme pozorně a neúnavně sledovali. Když se například někde poblíž objevil zaměstnanec telefonní společnosti, šířila se ta zpráva mezi dětmi jako požár. Tamhle stojí auto, tamhle on, telefonní montér, a tamhle leží ty jeho FANTASTICKÉ boty na šplhání po sloupech! S nimi na nohou a s pásem s nářadím kolem pasu zapnul postroj obepínající jak jeho, tak i sloup a pak pomalými a dobře promyšlenými, ovšem pro nás NAPROSTO nepochopitelnými pohyby začal lézt nahoru. Jak to bylo MOŽNÉ? S rovnými zády, bez nějakého viditelného úsilí, bez viditelného použití síly KLOUZAL nahoru na vrchol. S očima navrch hlavy jsme civěli, jak tam nahoře pracuje, nepřicházelo v úvahu, abychom odtamtud odešli, protože brzy bude zase slézat dolů, stejně zlehka, bez námahy a nepochopitelně. Jen si představte, co všechno by se dalo dělat, mít takové boty s kovovou tyčí, jež se obtáčela kolem sloupu a připomínala chobot!

A pak ti, co pracovali u vodovodů a kanalizací. Zaparkovali auto u jednoho z kanálů na silnici – byly buď přímo zapuštěné do asfaltu či vyzděné do výšky, anebo někde vedle, a poté co si natáhli holínky, které jim sahaly až DO PASU!, otevřeli páčidlem kulaté, neobyčejně těžké kovové víko, odložili ho stranou a začali slézat dolů. Jak v díře v silnici zmizely nejdřív nohy, potom stehna, pak břicho, potom hrudník a nakonec hlava… A co jiného se nachází tam dole než tunel? Kterým proudí voda? A kde se dá chodit? To je přece úžasné! Třeba je zrovna teď někde tamhle o nějakých dvacet metrů dál, vedle kola Kenta Arneho odhozeného na chodníku, jenom pod zemí! Anebo jsou ty kanály jen jakýmisi stanicemi, tedy studnami, kde je možné kontrolovat trubky a brát odtud vodu, když hoří? To nikdo netušil, když do nich lezli, vždycky nám bylo řečeno, že se máme držet stranou. Zeptat se si nikdo netroufl. A nikdo nebyl dost silný, aby sám zvedl těžké, mincím podobné kovové poklopy. Takže to zůstalo záhadou stejně jako mnoho jiných věcí v té době.

Dokonce i předtím, než jsme nastoupili do školy, jsme si mohli chodit, kam se nám zachtělo, s dvěma výjimkami. Jednou byla hlavní silnice vedoucí od mostu k benzinové stanici Fina. Druhou bylo moře. Nikdy nechoďte sami dolů k moři! vštěpovali nám dospělí. Ale proč vlastně ne, mysleli si snad, že spadneme do vody? Ne, proto ne, vykládal někdo jednou, když jsme seděli na kopci u malé loučky, kde jsme občas hrávali fotbal, a hleděli dolů do vody nějakých třicet metrů pod námi, k níž se stráň prudce svažovala. To kvůli vodníkovi. Chytá děti.

„Kdo ti to povídal?“

„Máma s tátou.“

„Tady že je vodník?“

„Jo.“

Hleděli jsme na šedavou hladinu zátoky Ubekilen. Nezdálo se tak úplně nepravděpodobné, že by se pod ní mohlo něco skrývat.

„Jenom tady?“ poznamenal jiný. „Tak to můžeme jít někam jinam, ne? Třeba do Tjenny?“

„Nebo do Lille-Hawaii?“

„Tam jsou taky vodníci. Jsou nebezpečný. Fakt. Říkají to máma s tátou. Chytají děti a topí je.“

„A můžou přijít sem nahoru?“

„To nevím. Ale myslím, že ne. Ne. Je to moc daleko. Nebezpečný je to jenom u břehu.“

Vodníka jsem se potom bál, ovšem ne tolik jako lišek, při pouhém pomyšlení na ně mě ochromovala hrůza, a když jsem zahlédl, že se někde něco pohnulo v křoví, nebo jsem zaslechl šramot, metelil jsem do bezpečí, to jest na nějaké otevřené prostranství v lese nebo zpátky do osady, kam se lišky nikdy neodvážily. Ano, lišek jsem se bál tolik, že stačilo, když Yngve, který ležel nahoře nade mnou na palandě, řekl: „Já jsem liška a jdu si pro tebe!“ a já strnul hrůzou. „Ne, ty nejsi žádná liška,“ odporoval jsem. „Ale jsem,“ trval na svém, naklonil se přes okraj postele a máchl po mně rukou. I když to tak bývalo, i když mě občas strašil, chyběl mi, když jsme dostali každý svůj pokoj a já musel najednou spát sám. Bylo to fajn, i nový pokoj byl přece uvnitř v domě, ale ne tak fajn, jako mít Yngveho v posteli hned nad sebou. To jsem se totiž mohl třeba jenom zeptat: „Yngve, bojíš se teď?“ A on odpověděl: „Néé, a proč bych jako měl? Není tu čeho se bát,“ a já bych věděl, že má pravdu, a uklidnil se.

Strach z lišek pominul v sedmi letech. Prázdný prostor, který po něm zůstal, se ovšem brzy opět zaplnil. Jednou dopoledne jsem šel kolem televize, hrála, aniž se na ni někdo díval, dávali nějaký film a v něm, ach ne, ne, v něm šel nahoru po schodech muž bez hlavy! Ježíšikriste! Běžel jsem do svého pokoje, ale vůbec to nepomohlo, byl jsem tam stejně sám a bezbranný, a tak jsem šel hledat mámu, pokud byla doma, nebo Yngveho. Obraz bezhlavého muže mě pronásledoval, a nejen ve tmě jako jiné strašidelné představy, které jsem míval. Ne, muž bez hlavy mě klidně zaskočil uprostřed bílého dne, a když jsem byl v tu chvíli sám, nepomohlo, že svítí slunce a zpívají ptáci, srdce se mi rozbušilo a děs mi proudil i těmi nejjemnějšími nervovými vlákny. Fakt, že temnota se skrývá i ve světle, byl skoro ještě horší. Ano, existovalo-li něco, čeho jsem se skutečně bál, byla to temnota za světla. Strašné bylo, že se s tím nedalo nic dělat. Nepomáhalo volat o pomoc, nepomáhalo postavit se na otevřené prostranství, nepomáhalo utíkat. A pak ještě ta obálka Detektivního magazínu, kterou mi táta jednou ukázal, měl ho už z dětství, byla na něm kostra muže na zádech a zírala svými z lebky zejícími prázdnými očními důlky přímo na mě. Taky téhle kostry jsem se bál, zjevovala se mi ve všech možných i nemožných situacích. Bál jsem se i teplé vody v koupelně. Když ji člověk pustil, ozval se totiž v trubkách uši drásající zvuk a hned vzápětí, pokud jste kohoutek hned nezavřeli, v nich začalo klepat. Tyhle ostré a hlasité zvuky mě děsily k zbláznění. Existoval způsob, jak se jim vyhnout, museli jste nejdřív pustit studenou vodu a potom do ní po troškách přidávat teplou. Máma, táta a Yngve to tak dělali. Já se o to pokusil, ale jakmile jsem pootočil kohoutek s teplou vodou, ozval se řezavý zvuk procházející stěnami, po němž následovalo zrychlující se klepání, jako by dole někdo zuřil, takže jsem ho co nejrychleji zavřel a roztřesený strachy vyběhl z koupelny. A tak jsem se myl buď ve studené vodě, nebo mi Yngve ráno nechával použitou vlažnou vodu po sobě.

Psi, lišky a vodovodní potrubí patřily mezi konkrétní fyzické hrozby, měly své určité místo, kde buď byly, nebo ne. Ovšem muž bez hlavy a šklebící se kostra náleželi do světa zemřelých, a tudíž se nezdržovali stejným způsobem na určitém místě, mohli mě zaskočit kdekoliv, ve skříni, již jsem ve tmě otevřel, na schodech, když jsem po nich šel, v lese, ano, dokonce i pod postelí nebo v koupelně. Svůj vlastní odraz v oknech jsem si spojoval s těmito stvořeními ze světa zemřelých, snad proto, že se objevoval, jen když se venku setmělo, ovšem byla to strašlivá myšlenka, vidět svůj vlastní obraz v černé okenní tabuli a domnívat se, že to nejsem já, ale mrtvola, která na mě dovnitř civí.

Toho roku, kdy jsme začali chodit do školy, už nikdo z nás nevěřil na vodníky, skřítky ani trolly, a z těch, kteří ano, jsme si dělali legraci, ovšem představy strašidel a duchů přetrvávaly, snad proto, že jsme se zkrátka neodvažovali s nimi nepočítat; mrtví lidé přece přes to přese všechno existují, to jsme věděli všichni. Naše představy z jiné složité oblasti, totiž z mytologie, byly slibnější a nevinnější, třeba ta o tom, že v místě, kde končí duha, je ukrytý poklad. Ještě toho podzimu, kdy jsme chodili do první třídy, jsme tomu věřili natolik, že jsme se ho vydali hledat. Muselo to být nějakou sobotu v září, celé dopoledne lilo jako z konve, hráli jsme si na silnici pod domem, kde bydlel Geir, nebo přesněji řečeno ve škarpě, která přetékala vodou. Právě v těch místech procházela silnice kolem výběžku skalní stěny, z jejíhož vršku pokrytého hlínou, mechem a travou crčela a kapala voda. Měli jsme na sobě holínky, tlusté pogumované kalhoty a jasně barevné bundy do deště, na hlavách přivázané klobouky, což zkreslovalo veškeré zvuky; vlastní dech a pohyby hlavou, kdy se uši otíraly o vnitřek klobouku, byly slyšet hlasitě a jasně, zatímco všechno ostatní znělo tlumeně a odehrávalo se jakoby v dálce. Mezi stromy na druhé straně silnice a na vršku kopce nad námi se válela hustá mlha. Oranžové střechy domů podél klesající silnice v šedavém světle matně svítily. Nad lesem dole pod kopcem ležel pupek bobtnající oblohy prosáklý hustým deštěm, jehož neustálé lehké bubnování na klobouk se rozléhalo v protentokrát nezvykle citlivých uších.

Postavili jsme hráz, ale písek, který jsme tam naházeli, neustále odnášela voda, takže když jsme zahlédli, jak nahoru přijíždí Jacobsenových auto, neváhali jsme, odhodili lopaty a rozběhli se dolů k jejich domu, kde v tu chvíli zastavilo. Těsně za výfukem se vznášel namodralý proužek kouře. Na jedné straně vystoupil otec, hubený jako lunt, s nedopalkem v koutku úst, sehnul se, nadzdvihl páku pod sedadlem a posunul ho dopředu, aby mohli vystoupit synové Store-Geir a Trond, a současně matka, drobná a baculatá, bledá se zrzavými vlasy, pustila na své straně ven dceru Wenche.

„Ahoj,“ pozdravili jsme.

„Ahoj,“ odpověděli Geir a Trond.

„Kde jste byli?“

„Ve městě.“

„Ahoj, kluci,“ řekl otec.

„Dobrý den.“

„Chcete slyšet, jak se řekne německy sedm set sedmdesát sedm?“ zeptal se.

„Ano.“

„Siebenhundert-und-siebundsiebsich!“ přeříkal chraplavě. „Ha, ha, ha!“

Taky jsme se rozesmáli. Jeho smích se změnil v kašel.

„No jo,“ utrousil, když záchvat přešel, zastrčil do zámku na dveřích auta klíč a otočil s ním. Neustále mu cukalo v koutku a jednom oku.

„Kam jdete?“ zeptal se Trond.

„Nevíme,“ odvětil jsem.

„Můžu jít s vámi?“

„Můžeš.“

Trond byl stejně starý jako Geir a já, ale mnohem menší co do vzrůstu. Měl kulaté oči, silný rudý spodní ret a malý nosík. Nad tímhle téměř panenkovským obličejíkem mu rostly světlé vlnité vlasy. Jeho bratr vypadal úplně jinak; úzké, mazané oči, úsměv nezřídka posměšný, vlasy rovné, zlatohnědé, kořen nosu pihatý. Ale drobný byl taky.

„Ale vezmi si na sebe pláštěnku,“ řekla mu matka.

„Jenom si vezmu pláštěnku,“ rozběhl se Trond dovnitř. Stáli jsme beze slova a čekali se svěšenýma rukama, jako dva tučňáci. Pršet už přestalo. Slabý vítr rozhoupával špičky štíhlých borovic rostoucích tu a tam v zahradách pod námi. Po kraji silnice stékal úzký potůček, místy unášel hromádky borovicového jehličí, žlutá véčka či samostatné jehličky, které ležely rozseté všude kolem.

Na obloze za námi se už mraky roztrhaly. V krajině kolem nás se po střechách domů, trávnících, skupinkách stromů, kopcích a svazích rozlila jakási záře. Nad strání nad naším domem, které jsme říkali prostě „hora“, se objevila duha.

„Podívej,“ vykřikl jsem. „Duha!“

„No jo!“ vyhrkl Geir.

Nahoře u domu za sebou Trond zabouchl dveře a rozběhl se k nám.

„Na hoře je duha!“ hlásil Geir.

„Půjdeme hledat poklad?“

„Ano, půjdeme!“ souhlasil Trond nadšeně.

Upalovali jsme dolů. Na trávníku u Karlsenových stála Anne Lene, mladší sestřička Kenta Arneho, a sledovala nás pohledem. Měla na sobě kšíry přivázané ke šňůře, aby neutekla. Na příjezdové cestě parkovalo červené auto jejich mámy. Na zdi svítila lampa. Před domem Gustavsenových Trond zpomalil.

„Leif Tore půjde určitě taky.“

„Myslím, že není doma,“ řekl jsem.

„Stejně se zkusíme zeptat,“ nedal se Trond a prošel směrem k domu mezi zděnými sloupky, mezi nimiž ovšem nebyla žádná vrata, a proto o nich otec s oblibou vtipkoval. Nahoře na každém sloupku byla připevněná dutá kovová zeměkoule, z níž vybíhal šíp – nesl ji na ohnutých zádech nahý muž. Byly to sluneční hodiny, i z nich si otec utahoval, protože k čemu jsou dvoje sluneční hodiny?

„Leife Tore!“ zavolal Trond. „Pojď ven!“ Pohlédl na nás. Pak jsme zavolali všichni tři.

„Leife Tore! Pojď ven!“

Uběhlo několik vteřin. Pak se nahoře v kuchyni otevřelo okno a matka vystrčila hlavu.

„Už jde. Jenom se obleče. Už nemusíte křičet.“

Měl jsem naprosto přesnou představu o podobě toho pokladu. Veliký černý kotel na třech nožičkách plný třpytících se předmětů. Zlato, stříbro, diamanty, rubíny, safíry. Stojí na úpatí duhy, na každém konci jeden. Už jednou jsme ho předtím hledali, bez úspěchu. Šlo o to si pospíšit, duha nikdy nevydrží dlouho.

Leif Tore, jenž byl chvilku stínem za žlutou skleněnou výplní dveří, je konečně otevřel. Kolem něho se vyvalila vlna teplého vzduchu. U něho doma měli vždycky hrozně teplo. Ucítil jsem slabý závan čehosi kyselého a sladkého zároveň. Tak to u nich vonělo. Všechny domy s výjimkou našeho měly svou vůni a tahle byla jejich.

„Co budeme dělat?“ práskl za sebou dveřmi, až sklo zařinčelo.

„Na hoře je duha, půjdeme hledat poklad,“ oznámil mu Trond.

„Tak pojďte!“ pobídl nás Leif Tore a rozběhl se. Vystřelili jsme za ním, dolů posledním úsekem kopce a na cestu, která vedla na horu. Všiml jsem si, že Yngveho kolo pořád není na svém místě, zatímco jak mámin zelený brouk, tak i tátův červený kadett tam stály. Než jsem šel ven, máma luxovala, to bylo to nejhorší, co jsem znal, nenáviděl jsem ten rámus, připadal mi jako nějaká zeď, která se na mě tlačí. A taky otvírali okna, když uklízeli, vzduch uvnitř byl jako led, a ten chlad jako by se přenesl i na mámu, nic v ní nezbývalo, když tam stála sehnutá nad kbelíkem a ždímala hadr nebo když přejížděla smetákem nebo vysavačem po podlaze, a jelikož prostor pro mě se nacházel pouze v tom, co v ní přebývalo navíc, i já jsem během těchto sobotních dopolední ochladl, až mi chlad zcela ochromil hlavu, dokonce pro mě bylo obtížné i ležet v posteli a číst si komiksy, což jsem jinak miloval, takže jsem nakonec neměl jinou možnost než se obléct, běžet ven a doufat, že se tam něco děje.

U nás uklízela jak máma, tak i táta, což nebylo úplně běžné; pokud jsem věděl, žádný z ostatních otců to nedělal, možná kromě Prestbakmoa, ovšem nikdy jsem ho při tom neviděl a vlastně jsem spíš pochyboval o tom, že se něčím takovým zabývá.

Ale toho dne zajel táta do města a koupil na rybím trhu kraby, potom vysedával u sebe v pracovně, kouřil cigarety a možná opravoval slohy, možná pročítal dokumenty, možná se probíral svou sbírkou známek, možná četl Fantoma.

Za naším na tmavo namořeným plotem, kde začínala pěšina vedoucí k samoobsluze B-Max, se vylila voda z kanálu do lesa. Rolf, bratr Leifa Toreho, před několika dny prohlásil, že je to tátova zodpovědnost.

„Zodpovědnost“ nebylo slovo, které běžně používal, takže jsem pochopil, že to má od svého otce. Táta byl členem zastupitelstva, to oni na ostrově rozhodovali, a právě na to Gustavsen, otec Leifa Toreho a Rolfa, narážel. Táta měl o zatopení informovat, aby mohli poslat někoho, kdo to opraví. Když jsme šli nahoru a já znovu pohledem spočinul na nepřirozeně velkém množství vody mezi malými, útlými stromky, kde tu a tam proplouvaly i bílé útržky toaletního papíru, rozhodl jsem se, že to tátovi řeknu, až se naskytne příležitost. Že to má v pondělí na schůzi nahlásit.

Tamhle je, no ano. V modré nepromokavé bundě, bez klobouku, v modrých džínách, které si brával na práci v zahradě, a zelených holínkách ke kolenům vycházel zpoza rohu. Od pasu nahoru byl trochu nahrbený, protože držel v rukou žebřík, se kterým balancoval po trávníku, a v příštím okamžiku ho postavil na zem, opřel o střechu domu a posunul na správné místo.

Otočil jsem se a zrychlil, abych dohonil ostatní.

„Duha je tam pořád!“ volal jsem.

„To vidíme taky!“ zavolal zpátky Leif Tore.

Dostihl jsem je na začátku pěšiny a hned za Trondovými žlutými zády vešel mezi stromy, kde se snášely hrozny kapek, jakmile kdokoliv z nás odhrnul větev, pod námi stál dům Moldenových, kteří neměli žádné děti, jen mladíka s dlouhými vlasy, velkými brýlemi, hnědým oblečením a kalhotami do zvonu. Nevěděli jsme ani, jak se jmenuje, a tak jsme mu prostě taky říkali Molden.

Nejlepší cesta na vrcholek hory vedla kolem jejich zahrady a právě tam jsme teď procházeli, pomalu, protože byla prudká a na dlouhé, žluté trávě, která tam rostla, to klouzalo. Chvílemi jsem se zachytil drobného stromku a přitáhl se k němu. Těsně pod vrcholkem byla hora holá a přečnívala, takže se nahoru nedalo vylézt, každopádně ne když bylo mokro jako teď, ale na kraji se táhla trhlina mezi horou a malým vystupujícím skaliskem, kde se člověk mohl zachytit nohama a lehce vyšplhat poslední metry na vrchol.

„Kam zmizela?“ zeptal se Trond, když stanul jako první nahoře.

„Vždyť tady byla!“ Geir ukazoval na rovinku o pár metrů dál.

„To snad ne,“ vykřikl Leif Tore. „Je tamhle dole! Podívejte!“

Všichni jsme se otočili a pohlédli dolů. Duha ležela daleko nad lesem. Na jedné straně končila nad stromy pod domem Beckových, na druhé poblíž travnaté stráně svažující se k zátoce.

„Tak půjdeme tam dolů?“ zeptal se Trond.

„Ale třeba je poklad pořád tady,“ řekl Leif Tore dialektem, jímž jsme mluvili. „Můžeme se tu aspoň trošku porozhlídnout.“

„Jenomže tady už není,“ namítl jsem. „Je přece jenom tam, kde je duha.“

„To bych teda rád věděl, kdo by ji asi tak stihl odnést,“ mudroval Leif Tore.

„Nikdo přece,“ opáčil jsem. „Jsi blbej nebo co? A nikdo ji ani nepřinese, jestli sis to myslel. Je to přece duha.“

„Sám jsi blbej,“ nedal se Leif Tore. „Nemůže přece jen tak sama od sebe zmizet.“

„To asi může,“ trval jsem na svém.

„Nene.“

„Ale jo. Tak se běž podívat, jestli něco najdeš!“

„Já se taky podívám,“ přidal se Trond.

„Já taky,“ dodal Geir.

„Já ne,“ nenechal jsem se zviklat.

Otočili se, vykročili a přitom se rozhlíželi kolem. Uvědomil jsem si, že mám chuť jít s nimi, jenže teď už to přece nešlo. Namísto toho jsem se rozhlížel po kraji. Na hoře byla ta nejlepší vyhlídka. Viděl jsem most vynořující se z korun stromů, viděl jsem průliv, kudy pořád proplouvaly lodě, a viděl jsem obrovské bílé nádrže na plyn na protilehlém břehu. Viděl jsem ostrůvek Gjerstadholmen, viděl jsem novou silnici, nízký betonový most, přes který vedla, a zátoku Ubekilen. A pak jsem viděl osadu. Všechny ty červené a oranžové střechy mezi stromy. Silnici. Naši zahradu a zahradu Gustavsenových; zbytek byl skrytý.

Obloha nad osadou byla nyní téměř úplně modrá. Mraky na nebi směrem k městu bílé, zatímco na druhé straně za zátokou Ubekilen stále šedivé a těžké.

Zahlédl jsem tam dole tátu. Maličkou postavičku, ne větší než mravenec, na samém konci žebříku opřeném o střechu.

Může vidět on mě tady nahoře? říkal jsem si. Ucítil jsem závan větru.

Otočil jsem se za ostatními. Dvě žluté a jedna světle zelená skvrna pohybující se sem a tam mezi stromy. Skalnatá plošinka na vrcholu byla tmavě šedá, téměř jako obloha v pozadí, se žlutou a na některých místech skoro bílou trávou v puklinách. Ležela tam větev, která se nedotýkala země svou nejsilnější částí, nýbrž spočívala zcela a pouze na jehličkově tenkých bočních větvičkách. Vypadalo to podivně.

Do lesa, který kousek odtamtud začínal, jsem předtím prakticky nevkročil. Nejdále jsem se tím směrem dostal nějakých třicet metrů, k velkému vyvrácenému stromu. Z toho místa byla vidět světlina, kde rostl jen vřes. Jako zeď ji obklopovaly vysoké štíhlé borovice a hustší smrkový porost, takže se podobala rozlehlé místnosti.

Geir tvrdil, že tam jednou zahlédl lišku. Nevěřil jsem mu, ale o liškách se nežertovalo, tak jsme si radši vzali svačiny a láhve s vodou na vrcholek hory, kde nám celý známý svět ležel u nohou.

„Tady je!“ vykřikl Leif Tore. „Dívejte! Ten poklad!“

„Doprčic!“ vyhrkl Geir.

„Na to vám neskočím!“ zavolal jsem na ně.

„Hurá!“ křičel Leif Tore. „Jsme boháči!“

„Já se snad picnu!“ přidal se Trond. Pak se rozhostilo ticho.

Copak ho opravdu našli?

Ne. Jenom se mě pokoušejí napálit. Ale duha opravdu začínala právě tady.

Co když Leif Tore říkal pravdu a kotel nezmizel spolu s duhou? Popošel jsem o několik kroků a snažil se prohlédnout skrz jalovcové mlází, za nímž stáli.

„Tý jo! Číhni na to!“ ozval se Leif Tore.

Náhle jsem se rozhodl, rychle vyrazil, vběhl mezi kmeny a keře a zastavil se.

Pohlédli na mě.

„Nechal se napálit! Cha, cha, cha! Nechal se napálit!“

„Věděl jsem to celou dobu. Jen jsem pro vás šel,“ tvrdil jsem. „Jestli sebou nehodíme, duha zmizí.“

„To určitě,“ nevěřil Leif Tore. „Převezli jsme tě. Přiznej to.“

„Pojď, Geire,“ řekl jsem. „Půjdeme hledat poklad tam dolů.“

Pohlédl na Leifa Toreho a Tronda, ošíval se. Ale byl můj nejlepší kamarád a šel se mnou. Trond a Leif Tore se vydali za námi.

„Musím se vyčurat,“ prohlásil Leif Tore. „Vyčuráme se tady shora? Přes okraj? To bude dálka!“

Čurat venku, když je táta dole a může to vidět?

Leif Tore už si stáhl pogumované kalhoty a zápasil se zipem na poklopci. Geir a Trond se postavili každý z jedné strany vedle něho, vrtěli zadky a stahovali si nepromokavé kalhoty.

„Já nebudu,“ řekl jsem. „Zrovna jsem čural.“

„Ne, ne, nečural jsi,“ obrátil ke mně Geir hlavu a oběma rukama si přitom držel pinďoura. „Vždyť jsme spolu od rána.“

„Čural jsem, když jste hledali ten poklad.“

V příští vteřině je obestřela pára z moči. Posunul jsem se o několik kroků, abych viděl, kdo vyhrál. Překvapivě Trond.

„Rolf si přetáhl předkožku,“ poznamenal Leif Tore a zapínal si poklopec, „a rázem pak dočural mnohem dál.“

„Duha je pryč,“ hlesl Geir, naposledy si ho oklepal a zastrčil do kalhot.

„Co teď budeme dělat?“ ozval se Trond.

„Nevím,“ odvětil Leif Tore.

„Půjdeme dolů k loděnici?“ navrhl jsem.

„A co tam budeme dělat?“ zeptal se Leif Tore.

„Třeba vylezeme na střechu.“

„Tak jo!“ nadchl se Leif Tore.

Sestoupili jsme šikmo po svahu, probojovali se hustým smrkovým lesem a za pět minut jsme se vynořili na kamenité cestě, která vedla podél zátoky. Na travnatý kopec na protějším břehu jsme v zimě chodívali lyžovat. V létě a na podzim jsme se tam dole ocitli zřídka, protože co jsme tam měli dělat? Zátoka byla mělká a dno jílovité, nic na koupání, tamní molo zchátralé a ostrůvek na druhé straně zcela zaneřáděný od kolonie racků, která tam hnízdila. Pokud jsme se tam dole potulovali, pak zpravidla bezcílně, stejně jako i toto dopoledne. Na horním okraji svažujícího se pole, kde začínal les, stál starý bílý dům, v němž bydlela stará paní s bílými vlasy. Nic jsme o ní nevěděli. Ani jak se jmenuje, ani co tam dělá. Občas jsme do domu nakukovali, položili dlaně na okno a přitiskli obličej ke sklu. Neměli jsme k tomu žádný zvláštní důvod, ani zvědavost, ale zkrátka se to dalo udělat. Uvnitř jsme pak zahlédli světnici se starým nábytkem nebo kuchyň se starými věcmi. Vedle domu, na druhé straně úzké štěrkové cesty, se krčila nízká stodola. A úplně dole u potoka vytékajícího z lesa chátrala nenatřená loděnice se střechou pokrytou dehtovým papírem. Podél potoka rostlo kapradí a rostliny s listy obrovskými v poměru k jejich tenkým stonkům; když je člověk rozhrnul rukama, takovým tím plavným pohybem, který se používá, chcete-li odstrčit věci, jež se snadno poddají, zdála se země obnažená, jako by nás ty rostliny přelstily, předstíraly, že tam všude bují zeleň, ovšem ve skutečnosti byla pod hustými listy téměř jen holá hlína. Ještě dál, blíž k vodě, byla hlína nebo jíl, nebo co to vlastně bylo, rezavě načervenalá. Občas se v ní zachytily různé věci, útržek igelitové tašky nebo prezervativ, ovšem ne ve dnech, jako byl tento, kdy se voda valila z trubky pod cestou takovým proudem, že přestávala pěnit až před ústím do zátoky, kde se rozlévala v krátkém úseku připomínajícím deltu.

Loděnice byla úplně zešedlá stářím. Na několika místech se dalo prostrčit ruku mezi prkny, takže jsme věděli, jak to vypadá uvnitř, aniž tam kdokoliv z nás někdy vkročil. Nejdřív jsme chvíli nakukovali dovnitř škvírami a poté obrátili pozornost ke střeše, na kterou jsme se měli pokusit vylézt. Abychom to dokázali, museli jsme najít něco, na co se postavíme. V blízkosti jsme nic takového neobjevili, a tak jsme se loudali nahoru ke stodole a rozhlíželi se tam. Nejdřív jsme se ujistili, že nad ní neparkuje žádné auto, což se občas stávalo, patřilo nějakému muži, snad synovi oné paní, někdy nám zakazoval lyžovat přes dvůr, když jsme si tam chtěli prodloužit stopu, což ona nikdy nedělala. Takže na něho jsme si dávali trochu pozor.

Žádné auto.

Několik bílých bandasek pohozených u zdi. Znal jsem je ze statku babičky a dědečka; byla to kyselina mravenčí. Zrezivělý sud. Vysazené dveře.

Ale tamhle! Paleta!

Zvedli jsme ji. Byla skoro přirostlá k zemi. Když jsme ji odtrhli, hemžila se svinkami, pavouky a další drobnou havětí, která se rozbíhala do všech stran. Pak jsme paletu společně odnesli přes celé pole až dolů k loděnici a opřeli ji šikmo o stěnu. Leif Tore, mezi námi známý jako ten nejodvážnější, to zkusil jako první. Když stál na paletě, podařilo se mu opřít jeden loket o střechu. Druhou rukou se pevně chytil jejího okraje a pak vyhodil nohu do vzduchu. Povedlo se mu vymrštit ji až na střechu, kde kratičký okamžik ležela, avšak vzápětí ho tělo převážilo, sevření ruky povolilo a Leif Tore se zřítil jako pytel brambor, aniž se mohl čehokoliv zachytit. Přistál bokem na opřené paletě a pak se svalil na zem.

„Jau!“ vykřikl. „Do prkýnka! Jauvajs! Úúúú! Au! Au! Au!“ Pomalu se zvedl, pohlédl na ruce a mnul si jednu půlku.

„Au, to bolelo. Ať to zkusí někdo jinej!“ Pohlédl na mě.

„Nemám dost silný ruce,“ namítl jsem.

„Já to zkusím,“ ozval se Geir.

Pokud byl Leif Tore známý svou odvahou, u Geira to byla jeho urputnost. Neprojevovala se sama od sebe, jen když ho někdo ponoukl, protože kdyby bylo po jeho, klidně by celý den páprdovsky vysedával doma a kreslil si. Možná se nechal až příliš snadno obalamutit. Toho léta jsme si spolu a s pomocí jeho táty postavili motokáru a já ho přiměl k tomu, aby mě v ní tlačil, jen díky tomu, že jsem mu namluvil, že mu pak narostou svaly. Ovšem zároveň býval až hloupě troufalý, někdy pro něho zkrátka přestávaly platit všechny hranice a byl schopen čehokoliv.

Geir zvolil jinou metodu než Leif Tore. Když stál na paletě, sevřel vyčnívající okraj střechy oběma rukama a pokusil se vyjít několik kroků nahoru po stěně, přičemž celou vahou visel na křečovitě sevřených prstech. To byla ovšem blbost. Kdyby se mu to podařilo, stál by přece vodorovně pod střechou, což by bylo očividně horší než jeho výchozí pozice. Prsty mu sklouzly a dopadl nejdřív zadkem na paletu, načež se ještě praštil do týla.

Jen si krátce odfrkl. Když se zvedl, viděl jsem na něm, že se pořádně uhodil. Přešel zarytě pár kroků sem a tam a opět si odfrkl. Chrr! Pak se znovu vyškrábal nahoru. Tentokrát použil metodu Leifa Toreho. Když přehodil nohu přes okraj, jako by jím začala probíjet řada elektrických výbojů, bušil nohou do dehtového papíru, tělo se mu zkroutilo a šup a už tam klečel a shlížel dolů na nás.

„Nic to není!“ volal. „Pojďte! Vytáhnu vás nahoru!“

„To nedokážeš. Na to přece nemáš sílu,“ odtušil Trond.

„Můžeme to aspoň zkusit,“ nedal se Geir.

„Slez dolů,“ řekl Leif Tore. „Stejně už musím za chvilku domů.“

„Já taky,“ přidal jsem se.

Ale Geir tam nahoře nevypadal vůbec zklamaně. Spíš zapáleně.

„Tak já seskočím,“ souhlasil.

„Není to moc vysoko?“ zapochyboval Leif Tore.

„Není. Jenom se musím trochu soustředit.“

Dlouho tam seděl na bobku, zíral dolů na zem a zhluboka dýchal, jako by se chystal vrhnout do vody. Na okamžik veškeré napětí v jeho těle povolilo, musel změnit názor, ovšem vzápětí opět ztuhl a pak skočil. Dopadl, překulil se, vyskočil jakoby nic, ještě ani pořádně nestál a už si začal oprašovat stehna, aby předvedl, jak je v pohodě.

Kdyby se mně jako jedinému podařilo vylézt na střechu, byl by to velký triumf. A Leif Tore by to nikdy nevzdal. I kdyby pak měl lézt nahoru a padat dolů celý večer, snažil by se tak znovu nastolit náhle narušenou rovnováhu. Ale Geir byl jiný. Dokázal i naprosto úžasné věci, jakých se nikdo jiný neodvážil, jako třeba skočit v zimě z pěti metrů do sněhové závěje, aniž to pro něho něco znamenalo. Nemělo to žádné důsledky. Geir byl zkrátka Geir, ať se pustil do čehokoliv.

Bez dalších řečí jsme se vydali do kopce. Na některých místech s sebou voda odnesla kusy materiálu z povrchu cesty, jinde v ní vymlela prohlubně. Na chvilku jsme se zastavili u obzvlášť rozměklého místa a zarývali do něho paty, nasáklé kamenité bahýnko příjemně obtékalo gumu holínky. Trochu mě zábly ruce. Když jsem sevřel prsty, zůstávala pod nimi na zarudlé kůži bílá místa. Ovšem bradavice, tři na jednom palci, dvě na druhém, jedna na ukazováčku, tři nahoře na ruce, barvu neměnily, byly světle hnědočervené jako vždycky, na povrchu poseté drobounkými tečkami, jež se daly seškrábat. Pak jsme došli na kraj zadní části pole, kde za kamennou zídkou začínal les, orámovaný příkrým hřbetem vzrostlých, snad deset metrů vysokých smrků, z něhož se na některých místech vynořovaly útesy a holé skály. Když jsem tamtudy či jinými podobnými místy procházel, často jsem se opájel myšlenkou, že krajina vypadá jako u pobřeží moře. Že louka je hladina, ze které vystupují skály a ostrůvky.

Ach, moci tak proplouvat lesem na lodi! Moci tak plavat mezi stromy! To by panečku bylo něco!

Když se udělalo hezky, jezdívali jsme občas na vnější stranu ostrova, zaparkovali auto na staré střelnici a sešli dolů mezi pobřežní skály, tam jsme měli nedaleko pláže ve Spornes své oblíbené místo, kde jsem se já koupal nejraději, protože tam byl písek a mohl jsem se brouzdat, do jaké hloubky mi to vyhovovalo. U skal klesalo dno strmě dolů. Nacházela se tam sice i malá zátočina, taková úzká soutěska naplněná vodou, kde se dalo do vody slézt, ovšem bylo to tam stísněné a dno nerovné, pokryté svijonožci, chaluhami a mušlemi. Zvenku na skálu dorážely vlny, voda uvnitř stoupala, někdy až ke krku, a zvedala mi polystyrenové díly plavací vesty k uším. Příkré stěny zesilovaly cákání a šplouchání a vznikala díky nim ozvěna. To jsem tam pak stál celý vyděšený, schopný leda tak roztřeseně lapat po dechu. Podobně strašidelně se vlny vzápětí stahovaly zpátky a hladina uvnitř s bubláním klesala. Bylo-li moře klidné, nafoukl někdy táta žlutozelenou matraci a na ní jsem se směl vleže těsně u břehu pohupovat, s holou kůží přilepenou k mokrému plastu, a suchými, vyhřátými zády jsem se krátkými pohyby rukou plácal sem a tam v chladné, slané vodě, pozoroval chaluhy přichycené na skaliscích a vlnící se pomalu dopředu a dozadu, rozhlížel jsem se po rybách či krabech, sledoval pohledem loď v dálce. Odpoledne připlouval trajekt z Dánska, vídali jsme ho při příjezdu na obzoru, a pak ještě v průlivu, když jsme odjížděli, kde čněl, obrovský a bílý, mezi nízkými ostrůvky a šéry. Byla to Venus? Nebo Christian Quart? Děti po celé jižní a západní straně ostrova a pravděpodobně i ty, co bydlely na druhé straně průlivu Galtesundet, na pro nás neznámém ostrově Hisøya, se koupávaly, když trajekt připlouval, protože vlny z brázdy, jež za ním vznikala, byly vysoké a proslulé. Jednoho takového odpoledne jsem si pádloval na matraci, když ji vlny náhle nadzdvihly a já zahučel do vody. Šel jsem ke dnu jako kovadlina. Mohlo tam být tak tři metry hluboko. Plácal jsem rukama nohama, v panice křičel, polykal vodu, což jen zvyšovalo moje zděšení, které však netrvalo déle než nějakých dvacet vteřin, protože táta to všechno viděl. Skočil do vody a vytáhl mě na břeh. Vyzvrátil jsem trochu vody, dala se do mě zima a jeli jsme domů. Nikdy jsem nebyl v žádném skutečném nebezpečí a příhoda na mně nezanechala žádné následky kromě pocitu, který mě naplnil po návratu domů, když jsem se vydal nahoru za Geirem, abych mu o tom pověděl: pohyboval jsem se po povrchu světa, neprostupně tvrdém, nebylo možné jím proniknout, ať už se tyčil v podobě příkrých hor nebo se propadal do hlubokých údolí. Že se pohybujeme po povrchu, jsem věděl už předtím, ovšem nikdy jsem to tak intenzivně nepocítil.

Navzdory této epizodě a nelibosti, již jsem občas zažíval, když jsem se koupal v té úzké soutěsce, jsem měl vždycky výlety k vodě moc rád. Sedět na ručníku vedle Yngveho a dívat se na světle modré moře, lesklé jako zrcadlo a táhnoucí se až k obzoru, na to, jak po něm neustále zvolna jako ručičky hodin proplouvají veliké lodě; nebo na dva bílé majáky na Torungenu, ostře se rýsující na pozadí blankytně modré oblohy: skoro nic lepšího neexistovalo. Pít limonádu donesenou v červené kostkované chladicí tašce, jíst sušenky, třeba sledovat pohledem tátu, jak přechází po okraji skály, svalnatý a dohněda opálený, aby se o vteřinu později vrhl z desetimetrové výšky po hlavě do moře. Způsob, jak zatřepal hlavou a odhrnul si vlasy z očí, když se vynořil, pěna a bublinky kolem něho, neobvyklá radost v očích, když plaval mohutnými pomalými tempy zpátky a pohupoval se na vlnách. Anebo jít ke dvěma obřím hrncům ve skále opodál, jeden byl hluboký jako dospělý člověk, se zřetelnou spirálou vyrytou do kamene, naplněný slanou mořskou vodou a se dnem pokrytým zelenými vodními rostlinami a velikými trsy chaluh, druhý sice mělčí, avšak neméně krásný. Nebo nahoru k mělkým, nesmírně slaným a vyhřátým jezírkům, která zaplňovala prohlubně ve skále a čerstvá voda se do nich dostala jen při bouři, jejich hladina se hemžila drobným hmyzem a dno pokrývaly žluté, nezdravě vypadající řasy.

Jednoho takového dne se táta rozhodl, že mě naučí plavat. Řekl mi, abych šel s ním až dolů k vodě. Asi půl metru pod hladinou tam ležela malá, hladká, chaluhami porostlá skalka, na niž jsem si měl stoupnout. Táta pak doplaval k jinému kameni, asi čtyři pět metrů od břehu. Otočil se ke mně.

„A teď poplav sem ke mně.“

„Ale tam je hloubka!“ Opravdu tam mohly být klidně tři metry, dno se v úseku mezi kameny dalo sotva rozeznat.

„Vždyť tady stojím, Karle Ove. Myslíš si, že bych tě nezachránil, kdyby ses začal topit? Tak poplav. Nemusíš se vůbec ničeho bát. Já přece vím, že to dokážeš. Plácni tam sebou a zaber, tempa znáš. Jenom tohle uděláš a umíš plavat, chápeš? A umíš plavat!“

Sedl jsem si do vody na bobek.

Dno se zeleně třpytilo hluboko pode mnou. Jak bych mohl umět se přes něj přenést?

Srdce mi v hrudi bušilo jako o závod, to se stávalo, jen když jsem měl strach.

„Já nemůžu!“ vykřikl jsem.

„Ale jistěže můžeš!“ zavolal táta zpátky. „Je to úplně snadný! Jenom se odraz, udělej pár temp a jsi tady.“

„Já nemůžu!“ opakoval jsem.

Díval se na mě. Pak si povzdychl a připlaval zpátky.

„Tak dobře. Poplavu vedle tebe. Můžu ti držet ruku pod břichem. Tak se nemůžeš potopit!“

Jenže já prostě nemohl. Proč to nedokázal pochopit? Začal jsem popotahovat.

„Já nemůžu.“

Ta hloubka mi zahltila hlavu, měl jsem ji až v hrudi. V pažích a v nohou, i ve všech prstech. Celého mě ochromila. Jak jsem na tohle mohl dokázat nemyslet?

Teď už se na mě neusmíval. Se strohým výrazem vylezl na břeh, došel k našim věcem a přinesl mi plavací vestu.

„Tak si vezmi tohle,“ hodil mi ji. „V tom se nemůžeš potopit, ani kdyby ses o to snažil.“

Oblékl jsem si vestu, ačkoliv jsem věděl, že se tím nic nezmění. Znovu doplaval ke kameni. Obrátil se ke mně.

„Tak poplav!“ zavolal. „Sem ke mně!“

Sedl jsem si na bobek. Voda mi smočila plavky. Natáhl jsem ruce pod vodu.

„Tak, správně!“

Stačilo jen převalit se do vody, udělat několik temp a bylo by to za mnou.

Jenže já nemohl. Za nic na světě jsem nemohl tu hloubku překonat. Po tvářích mi stékaly slzy.

„Tak už pojď, chlapče!“ volal táta. „Nemáme na to celý den!“

„JÁ NEMŮŽU!“ křičel jsem. „COPAK NESLYŠÍŠ?“

Strnul a v očích se mu najednou objevila zuřivost.

„Tak ty budeš vzdorovat?“

„Ne,“ odpověděl jsem a nedokázal potlačit vzlyk. Ruce se mi třásly. Připlaval a pevně mě popadl za ruku.

„Tak pojď!“ Pokoušel se mě vtáhnout do vody. Já se vzpíral směrem ke břehu.

„Já nechci!“ bránil jsem se. Pustil mě a zhluboka se nadechl.

„Ale nepovídej. To už přece víme.“

Pak došel k našim věcem, oběma rukama zdvihl ručník a promnul si s ním obličej. Já si svlékl vestu a vydal se za otcem, zastavil jsem se několik metrů od něho. Zvedl jednu paži a utřel se pod ní, pak pod druhou. Předklonil se a utřel si stehna. Odhodil ručník, oblékl si košili, a když ji zapínal, rozhlížel se po zcela klidném moři. Potom si natáhl ponožky a nazul boty. Byly hnědé, kožené a bez tkaniček, vůbec se nehodily ani k ponožkám, ani k plavkám.

„Na co ještě čekáš?“ zeptal se.

Natáhl jsem si přes hlavu světle modré tričko s nápisem Las Palmas, které jsem dostal od babičky a dědečka, zavázal si modré tenisky. Táta hodil dvě prázdné láhve od limonády a slupku od pomeranče do chladicí tašky, pověsil si ji na rameno a vykročil s mokrým ručníkem srolovaným v druhé ruce. Cestou nahoru k autu nepromluvil. Otevřel kufr, postavil do něj tašku, vzal mi z rukou plavací vestu a položil ji vedle spolu se svým ručníkem. Na to, že mám taky ručník, zřejmě nepomyslel a já ho tím každopádně nehodlal obtěžovat.

Přestože zaparkoval ve stínu, stálo teď auto na slunci. Černá sedadla byla rozpálená a pálila do stehen. Chvilku jsem zvažoval, jestli pod sebe nemám rozložit mokrý ručník. Ale toho by si všiml. Místo toho jsem pod sebe podstrčil dlaně a sedl si co nejvíc na kraj.

Táta nastartoval auto a rozjel se krokem; celá ta štěrková plocha, jíž se říkalo střelnice, byla posetá velkými kameny. Cesta, na kterou odbočil potom, byla navíc plná výmolů, takže po ní jel stejně tak pomalu. Zelené listí a keře škrábaly do karoserie a střechy, chvílemi se ozvalo slabé bouchnutí, když dopadla samotná větev. Dlaně mě pořád pálily, ale už o něco méně. Teprve v tu chvíli mi prolétlo hlavou, že i táta sedí v kraťasech na rozpáleném sedadle. Pohlédl jsem na jeho obličej v zrcátku. Tvářil se odměřeně a uzavřeně, ale jestli ho pálí stehna, z toho poznat nebylo.

Když jsme vyjeli na cestu pod kostelem, prudce zrychlil a těch pět kilometrů domů se řítil vysoko přes hranici povolené rychlosti.

„On se bojí vody,“ řekl mámě toho odpoledne. Nebyla to pravda, ale nic jsem neřekl, úplný nesmysl to taky nebyl.

O týden později přijeli na návštěvu babička s dědou z matčiny strany. Bylo to poprvé, co nás na Tybakkenu navštívili. Na statku v Sørbøvågu na nich nebylo vůbec nic podivného, dokonale se tam hodili, dědeček ve své modré kombinéze a černé čepici s úzkým lemem, vysokých hnědých gumových holínkách, který neustále plival tabák, babička v obnošených, ale čistých květovaných šatech, s šedými vlasy a rozložitým tělem, vždycky se jí trochu třásly ruce. Ale když je táta vyzvedl na letišti v Kjeviku a pak vystoupili z auta na příjezdové cestě před naším domem, okamžitě jsem si všiml, jak sem nezapadají. Dědeček měl na sobě parádní šedý oblek, světle modrou košili a šedý klobouk, v ruce držel dýmku, ne za troubel, jako to dělával táta, nýbrž přímo za hlavičku. Troubel používal na ukazování, všiml jsem si později, když jsme je prováděli po zahradě. Babička měla na sobě světle šedý kabát, světle šedé boty a v ruce držela tašku. Nikdo jiný se takhle na Tybakkenu neoblékal. Dokonce ani ve městě člověk takhle oblečené lidi nepotkal. Jako kdyby přišli z jiné doby.

Naplnili místnosti svou cizostí. I máma s tátou se najednou chovali jinak, hlavně táta, který byl úplně stejný, jako býval o Vánocích. Jeho neustálé „ne“ se změnilo na „proč ne?“, ostražitý pohled, jímž si nás měřil, se náhle zdál přátelský, dokonce se stávalo, že mě nebo Yngveho v rychlosti poplácal kamarádsky po rameni. Ovšem ačkoliv si zaujatě povídal s dědečkem, viděl jsem, že ho to vlastně nezajímá, neustále na kratičké okamžiky těkal pohledem a tehdy byly jeho oči naprosto bez života. Zdálo se, že dědeček, veselý a horlivý, ale u nás tak nějak menší a bezbrannější, než býval doma, toto tátovo počínání vůbec neregistruje. Anebo to prostě přehlížel.

Jeden z večerů, kdy u nás byli, nakoupil táta kraby. Pro něho představovali to nejslavnostnější jídlo, a ačkoliv sezona ještě nezačala, sehnal takové, co měli dost masa. Ale babička s dědečkem kraby nejedli. Když se dědovi dostali do sítě, tak je vyhodil. Táta o tom pak vždycky vypravoval, přišlo mu to komické, jako nějaká pověra, že prý krabi nejsou tak čistí jako ryby jen proto, že běhají po dně a neplavou ve vodě nad ním. Krabi možná jedí zdechliny, protože spořádají všechno, co dopadne na dno, ale jak vysoká byla pravděpodobnost, že právě tihle krabi tohoto večera narazili v hlubinách Skagerraku na něco mrtvého?

Jednou odpoledne jsme seděli na zahradě a pili kafe a šťávu, já jsem pak šel do svého pokoje, lehl si na postel a četl komiksy, když jsem uslyšel babičku s dědečkem přicházet nahoru po schodech. Nic neříkali, ztěžka došlapovali na stupně, vešli do obýváku. Na stěnu v mém pokoji dopadalo zlatavé sluneční světlo. Na trávníku venku byly veliké žluté, dokonce hnědé skvrny, ačkoliv táta spouštěl rozprašovač okamžitě, jakmile to bylo povolené. Připadalo mi, že všechno, co vidím směrem nahoru po silnici, všechny domy, všechny zahrady se zahradním nábytkem a hračkami, všechna auta a všechno drobné nářadí u zdí či zápraží, jako by leželo a spalo. Zpocený hrudník se mi nepříjemně lepil na povlak peřiny. Vstal jsem, otevřel dveře a vešel do obýváku, kde seděli babička s dědečkem.

„Nechcete se třeba dívat na televizi?“ zeptal jsem se.

„Ano, nebudou za chvilku zprávy?“ odvětil dědeček. „Ty nás zajímají, víš?“

Přešel jsem k televizi a zapnul ji. Uběhlo několik vteřin, než naskočil obraz. Potom obrazovka pomalu zesvětlela. N, logo pořadu Dagsrevyen, se zvětšovalo za zvuku jednoduché znělky, ding-dong-ding-dooong, zvuk připomínající xylofon byl také nejdříve tichý a potom hlasitější a hlasitější. Ustoupil jsem o krok dozadu. Dědeček se předklonil na židli, troubelí dýmky mířil na televizi.

„Tak,“ řekl jsem.

Vlastně jsem nesměl televizi zapínat sám, ani veliké rádio na polici na zdi, měl jsem vždycky poprosit mámu nebo tátu, aby to udělali, když jsem se chtěl na něco podívat nebo si něco poslechnout. Ale tentokrát to bylo pro babičku a dědečka, takže na to přece nemohli nic říct.

Najednou obraz divoce zablikal. Barvy se rozmazaly. Potom se zablesklo, zaznělo hlasité puf! a obrazovka zčernala.

Ale ne.

To ne, to ne, to ne.

„Co se to s tou televizí stalo?“ podivil se dědeček.

„Rozbila se,“ odpověděl jsem s očima zalitýma slzami. To já jsem ji rozbil.

„To se stává,“ uklidňoval mě dědeček. „A my zprávy stejně nejradši posloucháme v rádiu.“

Zvedl se ze židle a drobnými krůčky přešel k rádiu. Zmizel jsem do svého pokoje. Ztuhlý hrůzou a se sevřeným žaludkem jsem si lehl na postel. Povlak peřiny na teplé, holé kůži příjemně chladil. Vzal jsem do ruky časopis z hromady na zemi. Ale nedokázal jsem se začíst. Za chvíli přijde dovnitř, zamíří k televizi a zapne ji. Kdyby přestala fungovat, když u toho nikdo nebyl, mohl bych se třeba tvářit jakoby nic, aby uvěřil, že se rozbila sama od sebe. Jenže i tehdy by mu pravděpodobně došlo, že jsem to byl já, protože takové věci on vždycky vyčmuchal, stačil mu jediný pohled na mě, okamžitě věděl, že se něco stalo, a pak už si jen dal dvě a dvě dohromady. Ale teď stejně nešlo tvářit se jakoby nic, protože babička s dědečkem u toho byli, řeknou mu, co se stalo, a kdybych se to pokoušel skrývat, všechno bych tím jen o moc zhoršil.

Posadil jsem se na posteli. Něco mě tlačilo v žaludku, ale nemělo to nic společného s měkkostí a teplem, když je člověk nemocný, bylo to ledové, bolestivé a tak pevně zaklíněné, že to žádné slzy na světě nedokázaly uvolnit.

Chvíli jsem seděl a brečel.

Kdyby tak byl doma Yngve. To bych mohl zůstat co nejdéle s ním v jeho pokoji. Ale šel se koupat se Steinarem a Kårem.

Dostal jsem pocit, že mu budu blíž, půjdu-li do jeho pokoje, přestože je prázdný, a tak jsem vstal. Otevřel jsem dveře, opatrně prošel halou a vešel k němu. Postel měl natřenou namodro, zatímco já naoranžovo, stejně jako on měl dvířka skříněk modrá a já oranžová. Cítil jsem tam Yngveho. Přešel jsem k posteli a sedl si na ni.

Má pootevřené okno!

To bylo víc, než jsem se odvažoval doufat. Mohl jsem poslouchat jejich hlasy dole na terase, aniž věděli, že tam jsem. Pokud by okno bylo zavřené, otevíráním bych se prozradil.

Táta mluvil střídavě hlasitěji a tišeji, ale klidně, jako to bývalo, když byl v dobré náladě. Chvílemi jsem zaslechl mámin hlas, vyšší a jemnější. Z obýváku se ozývalo rádio. Z jakéhosi důvodu jsem si představil, že babička s dědečkem spí vsedě, každý na své židli, s otevřenou pusou a zavřenýma očima, snad proto, že tak někdy sedávali v Sørbøvågu, když jsme u nich bývali na návštěvě.

Venku zacinkaly hrnečky. Sklízejí ze stolu?

Ano, protože vzápětí se ozvalo klapání máminých sandálů, jak obcházela dům.

Takže ji budu mít na chvilku pro sebe! Budu to moci říct nejdřív jí!

Čekal jsem, až uslyším, že se dole otevřely dveře. A potom, v okamžiku, kdy máma stoupala po schodech, v rukou podnos se šálky, talířky, skleničkami a lesklou kávovou konvicí s červeným víčkem, stojící na věnečku z kolíčků, který Yngve vyrobil v umělecko-řemeslné dílně u ní v práci, jsem vyšel do haly.

„Ty jsi tady, když je venku tak hezky?“ podivila se.

„Ano.“

Užuž se chystala projít kolem mě, ale pak se zastavila.

„Stalo se něco?“ Sklopil jsem hlavu.

„Stalo?“

„Rozbila se televize.“

„Ale ne. To je otrava. A babička s dědečkem tam sedí?“ Přikývl jsem.

„Říkala jsem si, že pro ně dojdu. Je tak nádherný večer. Pojď taky ven, nebo nemůžeš? Naliju ti ještě trochu limonády, jestli chceš.“

Zavrtěl jsem hlavou a vrátil se do svého pokoje. Hned za dveřmi jsem se zastavil. Třeba by bylo nejmoudřejší jít s nimi ven? V jejich přítomnosti nic neudělá, i když se dozví, že jsem rozbil televizi.

Jenže právě to by ho mohlo naštvat ještě víc. Když jsme byli posledně v Sørbøvågu, seděli všichni u večeře a Kjartan se zmínil o tom, že se Yngve popral s Bjørnem Atlem od sousedů. Všichni se tomu smáli, i táta. Ale když mě máma vzala s sebou do obchodu, ostatní si šli zdřímnout a Yngve zalehl do postele s časopisem, táta za ním přišel, popadl ho a kvůli té rvačce s ním pěkně zacloumal.

Ne, nejlepší bude zůstat tady. Jestli se dědeček nebo máma zmíní o tom, že televize nefunguje, třeba ho, když tam s nimi bude sedět, hněv mezitím přejde.

Znovu jsem si lehl na postel. Aniž jsem tomu mohl zabránit, roztřásl se mi hrudník a z očí se mi vyhrnul další proud slz.

Óóóó. Óóóó. Óóóó. Už brzy přijde. Věděl jsem to. Brzy bude tu.

Přitiskl jsem dlaně na uši, zavřel oči a pokoušel se dělat, že nic neexistuje. Jen tma a můj dech.

Ale brzy mě opět přemohl pocit bezbrannosti, naopak jsem si klekl na posteli k oknu a vyhlédl ven, na záplavu světla dopadajícího na zem, na zářící střešní tašky a lesknoucí se okna.

Dveře dole se otevřely a opět zabouchly.

Zoufale jsem se rozhlížel kolem sebe. Vstal jsem, odtáhl židli od psacího stolu a sedl si na ni.

Na schodech se ozvaly kroky. Těžké, byl to on.

Nedokázal jsem sedět zády ke dveřím a znovu jsem vstal, posadil se na kraj postele.

S trhnutím otevřel dveře. Popošel o dva kroky do pokoje a zastavil se, pohlédl na mě.

Oči měl přimhouřené, rty sevřené.

„Co děláš, chlapče?“

„Nic,“ sklopil jsem zrak.

„Dívej se na mě, když s tebou mluvím!“

Pohlédl jsem na něho, ale nevydržel jsem to a znovu sklopil zrak.

„Ty i špatně slyšíš? DÍVEJ SE NA MĚ!“

Podíval jsem na něho. Ale střetnout se s jeho pohledem jsem nedokázal.

Udělal tři rychlé kroky a popadl mě za ucho, zkroutil mi ho a současně mě vytáhl na nohy.

„Co jsem říkal o zapínání televize?“

Rozvzlykal jsem se tak, že jsem nedokázal odpovědět.

„CO JSEM ŘÍKAL?“ opakoval a zkroutil mi ucho ještě silněji.

„Že… t-t-to… že… to n-n-e… nemám dělat.“

Pustil ucho, oběma rukama mě popadl a zatřásl mnou.

„DÍVEJ SE NA MĚ!“ zařval.

Zvedl jsem hlavu. Pro slzy jsem ho téměř neviděl. Stisk jeho prstů zesílil.

„Neříkal jsem ti, že na tu televizi nemáš sahat? Co? Neříkal jsem ti to snad? Teď musím koupit novou televizi, kde na to asi mám vzít peníze? Můžeš mi to laskavě sdělit?“

„Ne-he-he-e,“ vzlykal jsem. Odhodil mě na postel.

„Nehneš se z pokoje, dokud ti to nedovolím. Rozumíš?“

„Ano.“

„Dneska večer máš domácí vězení a zítra taky.“

„Ano.“

A pak zmizel. Brečel jsem tak, že jsem ani neslyšel, kam jde. Dýchal jsem trhaně, jako by můj dech poskakoval nahoru po schodech. Hrudník se mi třásl, ruce se mi třásly. Ležel jsem tam a brečel snad dvacet minut. Potom jsem ucítil, že už to přechází. Klekl jsem si na posteli a vykoukl z okna. Nohy se mi pořád třásly, ruce se mi třásly, ale začínalo to ustávat, všiml jsem si toho, jako bych se po bouři ocitl na místě, kde je klid.

Z okna jsem viděl dům Prestbakmoových a celou přední část jejich zahrady hraničící s naší, dům a přední zahradu Gustavsenových, kousek domu Karlsenových a Christensenových úplně nahoře. Po silnici jsem měl výhled až nahoru ke stojanu se schránkami. Slunce, jehož světlo bylo odpoledne tak nějak plnější, zářilo na obloze nad stromy nahoře na kopci. Vzduch se ani nepohnul, jediný strom nebo keř se nepohnul. Lidé nikdy nesedávali na zahradách před svými domy, to by bylo jako „ve výkladní skříni“, jak táta často nazýval to, co bylo všem na očích; to vzadu stál všechen zahradní nábytek i grily v sousedství.

Potom se najednou něco stalo. Nahoře u Karlsenů vyšel ze dveří Kent Arne. Zahlédl jsem jen jeho hlavu nad zaparkovaným autem, jiskřivě světlé vlasy se pohybovaly jako loutka v loutkovém divadle. Na několik vteřin zmizel, načež se znovu objevil na kole. Stál na šlapkách, trhaně brzdil, vyjel na silnici a vyrazil docela vysokou rychlostí, načež prudce zabrzdil a zatočil k domu Gustavsenových. Kent Arne ztratil dva roky předtím svého otce, byl námořník, téměř jsem se na něho nepamatoval, ano, vlastně jsem si vybavoval jen jediný obraz, jednou jsme s ním šli dolů z kopce, bylo chladno a slunečno, ale žádný sníh, v ruce jsem držel malé oranžové brusličky se třemi noži a řemínky, kterými se připínaly k botám, takže jsme museli být na cestě k jezeru Tjenna. Taky jsem si pamatoval, kdy jsem se dozvěděl, že je po smrti. Leif Tore stál u obrubníku, který odděloval od sebe obě silnice před naším domem, a řekl, že táta Kenta Arneho umřel. Když to vyslovil, pohlédli jsme oba nahoru k jejich domu. Pokoušel se vytáhnout kohosi z nějaké nádrže, kterou čistili, byla plná plynu a omdleli, a pak tam spadl i on. Nikdy jsme před Kentem Arnem o jeho otci nemluvili, ani o smrti. Zrovna se k nim nastěhoval nějaký nový pán, kupodivu se taky jmenoval Karlsen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 3: Ostrov chlapectví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.