STEFAN AHNHEM

OBĚŤ BEZ TVÁŘE

KNIŽNÍ KLUB

OFFER UTAN ANSIKTE

Copyright © Stefan Ahnhem 2014

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2017

ISBN 978-80-242-8032-5

PROLOG

Za tři dny

VRÁNA SI MU SEDLA na nahé břicho a zaťala mu ostré pařáty do kůže. Když ho vzbudila poprvé, podařilo se mu ji odehnat a přimět ji, aby ho pustila. Ale teď už se jen tak zastrašit nenechala, zůstala, kde byla, a nevzrušeně si po něm vykračovala, čím dál netrpělivější a hladovější. Bylo jen otázkou času, kdy si z něj uklovne první kousek a pak další. Zařval, jak nejhlasitěji mohl, a vrána nakonec uvolnila sevření a s krákoráním vzlétla.

Zpočátku měl pocit, že je to celé jen nějaká noční můra a že stačí, aby se probudil, a všechno zase bude v pořádku. Ale když oči otevřel, neviděl nic než tmu. Měl je zavázané páskou.

Mírný vlahý větřík mu prozradil, že se nachází venku a leží nahý na čemsi tvrdém a studeném, roztažené ruce a nohy měl uvázané jako na kresbě Leonarda da Vinciho. Nic dalšího nevěděl. Otázky se vršily jedna na druhou. Kdo ho tam přivázal? A proč?

Znovu se pokusil z pout vykroutit, ale čím víc se zmítal, tím hlouběji se mu ostré pásky zařezávaly do zápěstí a kotníků. Bolest jím projela jako vysoký řezavý tón a on si vybavil, jak to bolelo, když se mu v devíti letech nepodařilo přesvědčit zubaře, že umrtvovací injekce nezabrala.

Nebylo to ovšem nic proti bolesti, která přicházela jednou za den a většinou trvala několik hodin, vpalovala se do něj jako plamen svářečky a pomalu se posouvala po jeho nahém těle. Někdy nečekaně ustala a pak se stejně nečekaně vrátila. Někdy se nedostavila vůbec. Snažil se přijít na to, co bolest způsobuje, kdo ho tak trýzní, ale nakonec veškeré pokusy vzdal a soustředil zbylé síly na to, aby bolest vydržel.

Usoudil, že už uběhla další hodina, a zavolal co nejhlasitěji o pomoc. Překvapilo ho, jak uboze to vyznělo, a zkusil to znovu, snažil se do volání vložit větší sílu a hloubku. Ale v doznívající ozvěně slyšel, že se do hlasu nezadržitelně vkrádá ječivý tón zoufalství. Vzdal to. Stejně ho nikdo neuslyší. Jen ta vrána.

Znovu se pokusil zrekapitulovat, co se stalo, pokolikáté už, to nevěděl. Třeba přehlédl nějaký drobný detail, který by ho mohl dovést k odpovědi.

Odešel z domu ráno těsně po šesté a směna mu začínala za více než tři čtvrtě hodiny. Rozhodl se, že auto nechá stát před domem, jako pokaždé, když to počasí jen trochu dovolovalo, a procházka parkem mu stejně nikdy nezabrala víc než dvanáct minut, takže měl času dost.

Jakmile vyšel z domu, prostoupil ho pocit neklidu. Byl natolik výrazný, že se zastavil a rozhlédl se kolem sebe. Nevšiml si však ničeho, co by vybočovalo z normálu. Viděl jen souseda, který se marně snažil nastartovat svůj starý rezavý Fiat Punto, a ženu s krásnými blond vlasy, která kolem projela na kole. Sukně jí vlála ve větru a košík na kole měla ozdobený umělými kopretinami. Připadalo mu, že si vyjela na kole jen proto, aby okolnímu světu poskytla trochu radosti. Na něho to však vůbec nezabíralo. Neklid se ho stále držel a on nervózním krokem přešel přes ulici na červenou, což obvykle nikdy nedělal. Ale tohle ráno bylo jiné, celé tělo měl napjaté jako luk, a když zašel do parku, získal jistotu.

Někdo ho určitě sleduje. Slyšel za sebou na štěrkové cestě kroky, podle zvuku tenisky.

Uvědomil si, že zrychlil, a snažil se zvolnit do původního tempa. Kroky se blížily a on bojoval s nutkáním otočit se. Srdce se mu rozbušilo a zaléval ho studený pot. Připadalo mu, že co nevidět omdlí, a nakonec svému nutkání podlehl a ohlédl se.

Muž, který k němu přicházel, měl opravdu na nohou tenisky. Černé, značky Reebok. Tmavé oblečení se spoustou kapes. Na zádech nacpaný batoh a v jedné ruce hadr.

Ale teprve když k němu muž vzhlédl a podíval se mu do očí, uviděl jeho tvář.

Pak už to šlo ráz na ráz. Dostal ránu pěstí přímo na solar a bolest mu vystřelila do všech nervových vláken. Nemohl popadnout dech, klesl na kolena a ucítil, jak mu muž přitiskl hadr na obličej.

Dál už se pamatoval jen na to, jak ho probudily pařáty zatínající se mu do břicha.

Vysoko nad ním zaclonil slunce ojedinělý mráček. Záchrana stejně pomíjivá jako hrad z písku. Když nakonec odplul do dáli a zmizel, nebe bylo zase dokonale modré, jak bývá jen na vrcholu švédského léta. Slunce teď naplno pražilo přímo do pečlivě nastavené čočky, která vysílala jeho paprsky do ohniska vedle přivázaného muže. O zbytek se postarala zemská rotace.

Poslední, co uslyšel, byl děsivý praskot jeho hořících vlasů.

ČÁST PRVNÍ

30. června – 7. července 2010

Na podzim roku 2003 provedl psycholog Kipling D. Williams experiment, při němž v rámci hry Cyberball – virtuální míčové hry, kde si tři hráči pinkají míčem, vystavil pokusné osoby sociální izolaci. Po chvíli si dva z hráčů začali házet výlučně spolu. Třetí, který nevěděl, že hraje proti počítači, si ihned začal připadat velmi odstrčený a zavržený. Ten pocit byl natolik silný, že se pomocí magnetické rezonance dala naměřit zvýšená aktivita přesně v té části mozku, kde je centrum čistě fyzické bolesti.

1

FABIAN RISK SI ANI NEVZPOMÍNAL, kolikrát po téhle trase už jel. Ale ještě nikdy se přitom necítil tak uvolněně a povzneseně jako tentokrát. Přesně podle plánu vyjeli brzy ráno a mohli si dopřát dlouhou pauzu na oběd v Gränně.

Už tam se jeho obavy, jak to se stěhováním dopadne, začaly pomalu rozptylovat. Sonja byla veselá, téměř rozjařená, a nabídla se, že poslední kousek přes Småland odřídí, aby si Fabian mohl dát ke sleďům velké pivo. Oběd proběhl skoro až příliš příjemně a on se přistihl při myšlence, že je to celé jen divadlo. Kdyby měl být zcela upřímný, v hloubi duše pochyboval o tom, jestli je to skutečně možné, utéct od problémů a začít znovu.

Děti reagovaly přesně podle očekávání. Matilda to brala jako vzrušující dobrodružství, přestože to pro ni znamenalo zahájit čtvrtou třídu v úplně nové škole a mezi úplně novými spolužáky. Theodor se k tomu takto pozitivně nestavěl, a dokonce vyhrožoval, že zůstane ve Stockholmu. Ale po obědě v Gränně se zdálo, jako by se i on rozhodl dát celému plánu šanci, a k všeobecnému překvapení si několikrát vytáhl z uší sluchátka a promluvil na ostatní.

Ale nejlepší ze všeho bylo, že volání utichlo. Volání a výkřiky, které prosily a žadonily o slitování a které ho pronásledovaly posledního půl roku, jak ve snech, tak i po většinu času, kdy byl vzhůru. Konečně to vzdaly.

Poprvé si toho všiml poblíž Södertälje, ale předpokládal, že si to jen namlouvá. Teprve poté, co minuli Norrköping, si byl zcela jistý, a s každým dalším ujetým kilometrem hlasy o něco zeslábly. A teď, když dojeli k cíli, po pěti stech padesáti šesti kilometrech, utichly docela.

Události loňské zimy jako by rozdělily jejich život ve Stockholmu na „před“ a „po“. A teď konečně, konečně vstupují do fáze „po“, pomyslel si Fabian a zastrčil klíč do zámku jejich nového domova – jednoho z anglických řadových domků z červených cihel na Pålsjögatan. Byl zatím jediný z rodiny, kdo dům viděl zevnitř, ale vůbec nebyl nervózní ohledně toho, co si o něm budou myslet ostatní. Jakmile zjistil, že je dům na prodej, věděl jistě, že jedině tady a nikde jinde začnou svůj nový život.

Ulice Pålsjögatan 17 ve čtvrti Tågaborg, do centra co by kamenem dohodil a pålsjöský lesík hned za rohem. Tam bude chodit ráno běhat a na antukových dvorcích se zase vrátí k tenisu. Kdyby chtěli k moři, stačilo popojet dolů z kopce Halalidbacken a byli na pláži Fria bad, kam se Fabian v mládí vždycky chodíval koupat. Tehdy snil o tom, že by chtěl bydlet právě v této čtvrti, a ne ve žlutých králíkárnách na předměstí v Dalhemu. A o třicet let později se mu tento sen splnil.

„Tati, na co čekáš? Ty to nezvedneš?“ řekl Theodor.

Fabian se probral ze zamyšlení a zjistil, že zbytek rodiny stojí dole na chodníku a čeká, až vytáhne z kapsy zvonící mobil a hovor přijme. Vylovil telefon a uviděl, že mu volá Astrid Tuvessonová, jeho nová či přesněji řečeno budoucí šéfka z kriminálního oddělení helsingborské policie.

Oficiálně byl ještě po příštích šest týdnů zaměstnaný ve Stockholmu. Navenek to vypadalo, že se rozhodl dát výpověď sám. Ale nebylo pochyb, že většina jeho bývalých kolegů věděla, jak se to ve skutečnosti má, a že už se na oddělení nebude moct nikdy vrátit.

Šest týdnů nařízené dovolené se mu zamlouvalo čím dál víc. Nevzpomínal si, že by měl takhle dlouhé volno od chvíle, co dokončil školu. Jestli bude dlouhé dostatečně, to se uvidí. Měli v plánu se nejdřív v klidu zabydlet v domě. Pak se seznámí s novým městem a podle počasí a nálady si možná udělají výlet do nějaké teplejší krajiny. Hlavně se nestresovat. Tohle všechno by Astrid Tuvessonové mělo být dobře známo.

A přesto mu volala.

Něco se stalo a on se chystal hovor přijmout, aby zjistil co. Ale on a Sonja si něco slíbili. Tohle léto budou zase jedna rodina a oba se do jejího chodu zapojí stejnou měrou. Možná bude mít Sonja dost energie i na to, aby dokončila poslední obrazy na podzimní výstavu? Kromě toho přece u helsingborské policie pracují i jiní, kteří zrovna nejsou na dovolené.

„Ne, to počká,“ řekl a zastrčil mobil zpátky do kapsy, odemkl a pustil dovnitř Theodora s Matildou, kteří se strkali o to, kdo bude první. „Na vašem místě bych začal se zahradou!“ Otočil se na Sonju, která stoupala po schodech na verandu a v náručí držela reproduktor od iPodu.

„Kdo to volal?“

„To je fuk. Tak pojď, ukážu ti dům.“

„Doufám, že to nebyla…“

„Ne, nebyla,“ zarazil ji Fabian. Ale viděl jí na očích, že mu nevěří, a tak jí ukázal mobil. „Volala mi moje budoucí šéfka, která mě tady určitě chtěla jen přivítat. Tak pojď.“ Vzal jí z náručí reproduktor a vedl ji do domu, oči jí zakrýval rukou. „Tadá!“ Oddálil ruku a Sonja se rozhlédla po nezařízeném obývacím pokoji s krbem a po přilehlé kuchyni, ze které se vycházelo na zahrádku za domem, kde už Theodor s Matildou skákali na velké trampolíně.

„Páni. To je úplně… úplně úžasný.“

„Takže to schvaluješ? Líbí se ti to?“

Sonja přikývla. „Neříkali stěhováci, kdy asi tak dorazí?“

„Jenom že někdy odpoledne nebo navečer. Ale třeba budeme mít štěstí, oni se zpozdí a přijedou až zítra.“

„To by mě tedy zajímalo pročpak,“ řekla Sonja a objala ho kolem krku.

„Máme tu všechno, co potřebujeme. Čistou podlahu, svíčky, víno a muziku.“ Fabian postavil reproduktor na kuchyňský ostrůvek, zapojil do něj svůj starý poškrábaný iPod Classic a pustil For Emma, Forever Ago od Bon Iver, což bylo v posledních týdnech jeho oblíbené album. Chvíli mu trvalo, než Bon Iver přišel na chuť. Na první poslech mu album připadalo nudné, ale dal mu ještě jednu šanci a objevil v něm mistrovské dílo.

Vzal Sonju do náruče a dali se do tance. Sonja se smála a snažila se přizpůsobit jeho improvizovaným krokům. Podíval se jí do zelenohnědých očí a ona si uvolnila sponu a rozpustila si vlasy. Cvičení, které jí terapeut doporučil, rozhodně přineslo výsledky. Jak po psychické, tak po fyzické stránce. Určitě zhubla pět šest kilo. Nikdy nebyla při těle, spíš naopak. Ale rysy v obličeji získaly zřetelnější kontury, což jí slušelo.

Udělal prudkou otočku a nechal ji dopadnout do své náruče. Opět se zasmála a Fabian si uvědomil, jak moc mu její smích chyběl. Probírali různá řešení. Od varianty, že se vystěhují z bytu u nádraží Södra station a koupí dům na jednom ze stockholmských předměstí, až po možnost, že pořídí ještě jeden malý byt, na zkoušku se od sebe odstěhují a v péči o děti se budou střídat. Ale žádná z možností se jim nezamlouvala. Jestli to bylo proto, že měli z rozchodu nepřekonatelný strach, anebo se v hloubi duše vlastně stále milovali, to měl ukázat čas.

Teprve když našel dům na Pålsjögatan, bylo najednou všechno jasné. Místo kriminálního inspektora u helsingborské policie, volná kapacita na tågaborské škole a velká půda se střešním oknem, která se skvěle hodila jako ateliér pro Sonju. Jako by se někdo nad jejich osudem smiloval a rozhodl se dát jim ještě jednu, poslední šanci.

„A co děti? Kde ty budou spát?” šeptala mu Sonja do ucha.

„Ve sklepě určitě bude nějaká místnost, kde je můžeme zamknout.“

Sonja se chystala odpovědět, ale on jí zavřel ústa polibkem a zase začal tančit, když někdo zazvonil.

„To už jsou tady?“ Sonja ucukla. „Třeba se nakonec budeme moct vyspat ve vlastních postelích.“

„A já se tak těšil na tu podlahu.“

„Tu nám přece nikdo nevezme. Kromě toho jsem myslela spát. Nic jiného.“ Znovu ho začala líbat, přejela mu rukou po břiše a strčila mu ji do kalhot.

Určitě nám to bude klapat a budeme spolu žít šťastně až do smrti, pomyslel si Fabian, jenže pak Sonja ruku odtáhla a šla otevřít.

„Dobrý den, já jsem Astrid Tuvessonová. Jsem nová kolegyně vašeho muže.“ Žena ve dveřích podávala Sonje ruku. Druhou rukou si posunula sluneční brýle do světlých vlnitých vlasů, které spolu s pestrými šaty, štíhlýma opálenýma nohama a sandály přispívaly k tomu, že vypadala o deset let mladší než na svých dvaapadesát.

„Aha? Dobrý den.“ Sonja se otočila na Fabiana, ten popošel ke dveřím a podal Tuvessonové ruku.

„Myslíte budoucí kolegyně. Začínám přece teprve šestnáctého srpna,“ řekl a všiml si, že Tuvessonové zcela chybí levý ušní lalůček.

„Budoucí šéfová, když už se v tom takhle šťouráme.“ Zasmála se, upravila si vlasy tak, aby jí zakrývaly ucho, a Fabian se přistihl při úvaze, jestli si ucho nějak poranila, nebo to je vrozená vada. „Promiňte. Opravdu vás nechci rušit uprostřed dovolené a po té cestě musíte být úplně vyřízení, ale…“

„To nic,“ přerušila ji Sonja. „Jen pojďte dál. Ale bohužel vám nemůžeme nic nabídnout, protože stále čekáme na stěhováky.“

„To nevadí. Potřebuju si jen pár minut promluvit s vaším manželem.“

Sonja mlčky přikývla, Fabian zavedl Tuvessonovou na zadní verandu a zavřel za nimi dveře. „Taky jsem nakonec podlehla a koupila trampolínu. Děti mě s tím otravovaly spoustu let, až jsem na to přistoupila, jenže to už na ni byly moc velké.“

„Promiňte, ale o co tu vlastně jde?“ Fabian neměl nejmenší chuť trávit dovolenou společenskou konverzací se svou budoucí šéfovou.

„Došlo k vraždě.“

„Ano? No, to se přece stává. Bohužel. Nechci se vám do toho plést, ale nebylo by lepší probrat to s kolegy, kteří nejsou na dovolené?“

„Jörgen Pålsson. Neříká vám to něco?“

„To je oběť?“ Tuvessonová přikývla.

Fabianovi to jméno bylo povědomé, ale vůbec se mu nechtělo zjišťovat, odkud ho zná. Práce byla to poslední, čemu se teď chtěl věnovat. Cítil se jako plně naložený ropný tanker, který právě unesli piráti a nutí ho opustit kurz nastavený směrem k rajskému ostrovu.

„Třeba vám tohle osvěží paměť?“ Tuvessonová mu ukázala plastové pouzdro s fotografií. „Tohle měla oběť položené na těle.“

Fabian si pouzdro vzal, podíval se na fotku a okamžitě mu bylo jasné, že na rajský ostrov může zapomenout. Ten obrázek poznával, i když si nepamatoval, kdy ho viděl naposledy. Byla to školní skupinová fotografie z deváté třídy. Poslední snímek, kde byli všichni pohromadě. On sám byl v druhé řadě a šikmo za ním stál Jörgen Pålsson.

Přeškrtnutý černým fixem.

2

V DOMĚ NESTRÁVIL víc než hodinu. Pouhou hodinu, a hned zazvonila u dveří. Jistě, Fabian dokázal pochopit, proč za ním Tuvessonová přišla. Kdyby to neudělala, v podstatě by se dopustila přestupku. Třeba si Fabian vzpomene na něco, co urychlí vyšetřování, nebo snad dokonce zachrání životy. Jenže Fabian si ze základní školy skoro nic nepamatoval a upřímně řečeno neměl nejmenší chuť se k této době vracet.

„Je to tamhle ta bílá Corolla,“ řekla Tuvessonová a Fabian ji následoval přes ulici. Nabídla se mu, že ho zaveze tam i zpátky, aby Sonja zatím v klidu mohla vyklízet věci z jejich auta. „Víte, opravdu si vážím toho, že nám uprostřed dovolené obětujete svůj čas.“

„Moje dovolená sotva začala.“

„Slibuju, že to nebude trvat víc než hodinu.“ Tuvessonová strčila klíček do dveří a otočila jím. „Aspoň že to má centrální zamykání. Ale dveře jdou špatně otevírat, musíte trochu zabrat.“

Fabian trhl dveřmi a pohled mu dopadl na sedadlo spolujezdce, které už bylo obsazené prázdnými kelímky od latte, otevřenými krabičkami cigaret Marlboro, klíči, zbytky jídla, použitými kuchyňskými papírovými utěrkami a balením tamponů.

„Sorry. Moment, hned to…“ Shrnula všechno kromě klíčů a cigaret na podlahu. Fabian se posadil a Tuvessonová nastartovala a vyjela. „Nebude vám vadit, když si zakouřím?“ Než Fabian stihl odpovědět, už si zapálila a stáhla okýnko. „Vlastně chci přestat. Já vím, to říkají všichni a místo slibů bych to prostě měla rovnou udělat. A taky že to udělám. Ale ne hned teď,“ vysvětlovala, zhluboka si potáhla a přitom zabočila doleva na Tågagatan.

„V pohodě,“ řekl Fabian s pohledem upřeným na třídní fotografii a Jörgenův přeškrtnutý obličej. Proč mu dělalo takové potíže si Jörgena Pålssona vybavit? Zrovna jeho by si měl pamatovat dobře. Vlastně ho nikdy neměl rád, čímž se to možná vysvětlovalo. Zkrátka ho vytěsnil. „Kde ho našli?“

„Na fredriksdalské škole. Prý tam pracoval jako učitel dílen.“

„A chodil tam i na druhý stupeň.“

„Hm, každý se neodstěhuje z rodného města až do Stockholmu. Mimochodem, co o něm víte?“

„Víceméně nic. Nikdy jsme se spolu moc nebavili.“ Fabian si vybavil svetry z jehněčí vlny značky Lyle & Scott a Lacoste a to, jak pokaždé, když měl závodit Ingemar Stenmark, přerušili hodinu a dostrkali do třídy televizi. „Abych byl upřímný, neměl jsem ho rád.“

„Ne? A proč?“

„Byl to třídní ranař a celkově nepříjemný týpek. Znáte to, dělal si zkrátka, co ho napadlo.“

„Takového jsme měli ve třídě taky. Pořád při hodinách vyrušoval, bral ostatním tácy s jídlem a tak. A nikdo se mu neodvážil odporovat. Ani učitelé.“ Tuvessonová vysála z cigarety poslední zbytky nikotinu a vyhodila nedopalek okýnkem. „Tehdy se ještě na nějaké poruchy a diagnózy nehrálo.“

„Navíc poslouchal jen Kiss a Sweet.“

„Co je na Kiss a Sweet špatného?“

„Nic. Naopak. Ale to mi došlo až před pár lety.“

Fabian vystoupil z auta a zadíval se na fredriksdalskou základní školu, dvoupatrovou budovu z červených cihel, která stála za opuštěným školním dvorem. Dva koše na basketbal s roztrhanými sítěmi trčely z asfaltu jako připomínka toho, že tu za normálních okolností bývají děti. Fabian přelétl pohledem dlouhou řadu úzkých okýnek připomínajících vězení a nedokázal pochopit, jak tu ty tři roky přežil a nezbláznil se.

„Kdo ho našel?“

„Nejdřív nám jeho žena nahlásila, že zmizel, ale tehdy jsme s tím nemohli nic moc dělat.“

„A kdy volala?“

„Minulou středu. Den předtím jel do Německa nakoupit pivo na oslavu letního slunovratu a měl být do večera zpátky.“

„Jezdit si pro pivo do Německa? To se ještě vyplatí?“

„Pokud toho koupíte dost, tak jo. Basa piv vychází o čtyřicet korun levněji, a když se vrátíte během tří hodin, dostanete zpátky peníze za trajekt.“

Harcovat se až do Německa, jen aby nacpal auto až po střechu pivem. Čím víc o tom Fabian přemýšlel, tím víc to na spolužáka sedělo a Jörgen mu začal ve vzpomínkách ožívat. Jörgen, a možná i Glenn. „Takže do Německa vůbec nedorazil, nebo jak?“

„Ale ano, dorazil. Prověřili jsme to u brány na Öresundském mostě. Jörgen se vrátil podle plánu v úterý večer. Ale potom jako by se po něm slehla zem. Teprve včera jsme se pohnuli dál, když jakési sklenářství požadovalo odtah vozidla, které stálo v cestě jejich jeřábu.“

„A to bylo jeho auto?“

Tuvessonová přikývla a oba zamířili za roh k zadní části školní budovy. Dvacet metrů od nich vedle jeřábu parkoval chevrolet pick-up. V širokém okruhu už byla natažená policejní páska. Na okolí dohlíželi dva policisté v uniformě.

Ujal se jich muž středního věku s prořídlými vlasy, oblečený do modré jednorázové kombinézy zakrývající celé tělo. Na špičce nosu měl brýle.

„Tohle je Ingvar Molander, náš kriminální technik, a tohle je Fabian Risk, který má vlastně dovolenou a začíná teprve v srpnu,“ řekla Tuvessonová.

„Hm. O dovolenou víc nebo míň. Copak to není jedno, když máte šanci vrhnout se do takového případu? Nebo co myslíte?“ Molander si posunul brýle ještě níž, až na samou špičku nosu, prohlížel si Fabiana a přitom mu podával ruku.

„Rozhodně mě to trochu zaujalo,“ zalhal Fabian a potřásl Molanderovi rukou.

„To máte naprostou pravdu. A můžu vám slíbit, že nebudete zklamaný.“

„Ingvare, on sem přišel jen rychle nakouknout.“

Molander se na ni zadíval pohledem, který Fabianovu zvědavost skutečně probudil, ač se tomu bránil. Molander je zavedl do školní budovy a oběma dal kombinézu.

„Prosím.“

Fabian do této budovy vkročil poprvé po třiceti letech. Vypadalo to tu přesně tak, jak si pamatoval. Zdi chodeb z červených cihel a stropní panely pohlcující hluk, vyrobené z materiálu připomínajícího slisované odpadky. Tam, kde stáli, na chodbě v zadní části budovy, se nacházela dílna. Tento předmět Fabiana vůbec nezajímal, dokud jednoho dne nepřišel na to, že by si mohl vyrobit vlastní skateboard. Za půl roku nahřál, vytvaroval a vyřezal tolik desek z překližky, že je mohl prodávat dál a našetřit si na opravdové podvozky značky Tracker.

„Dovolte mi, abych vás přivítal na místě činu, které se s přehledem umístilo v mé první desítce nejhorších.“ Molander zavedl Fabiana a Tuvessonovou dveřmi dovnitř. „Pachatel naštěstí nastavil klimatizaci na nejnižší teplotu. Jinak bychom se vzhledem k tomu, že tu to tělo leželo déle než týden, ocitli rázem v první pětce.“

V dílně byla opravdu zima. Fabianovi připadalo, jako by vstoupil rovnou do ledničky, přestože teploměr ukazoval dvanáct až třináct stupňů. Uvnitř se nacházeli ještě tři další lidé v kombinézách, kteří fotili, prozkoumávali a sbírali technické důkazy. Známá vůně dřeva a pilin se mísila se zatuchlým sladkým puchem. Fabian zamířil k tělu Jörgena Pålssona, které bez hnutí leželo ve velké kaluži zaschlé krve těsně u jedněch dveří. Kování i klika byly upatlané od krve. Tělo bylo mohutné, svalnaté a oblečené v ošoupaných volných džínech a bílém zkrvaveném tílku.

Fabian si nepamatoval, že by Jörgen byl takhle obrovský. Silný a suverénní, ale ne velký. Teď musel mít sílu jako býk. A přesto se pachateli podařilo uříznout mu obě ruce v zápěstí. Pahýly tetovaných paží byly krvavé a potrhané a Fabianovi dělalo potíže vůbec si představit, jaká to musela být bolest. A proč zrovna ruce?

„Jak vidíte, krvavé stopy na podlaze nám ukazují, že se přesunul tamhle od toho truhlářského ponku ke dveřím, kudy jsme vešli,“ řekl Molander. „Ty sice nemají zámek, oběť však nevěděla, že z druhé strany jsou dveře zabarikádované lavicemi, židlemi a stoly. Potom se doplazil sem a pokoušel se dostat ven těmito dveřmi. Jenže copak to jde, odemknout dveře, když vám chybí ruce?“

Fabian si prohlížel zkrvavené kování dveří.

„Už jste stihli prozkoumat ten zámek?“ zeptala se Tuvessonová.

„Je zalepený vteřinovým lepidlem, čímž se vysvětluje tohle.“ Molander si vzal peán, nadzvedl Jörgenovi horní ret a odhalil polámané přední zuby.

„Takže se snažil odemknout ústy?“ řekla Tuvessonová.

Molander přikývl. „Tomu říkám pud sebezáchovy. Já bych určitě radši umřel s chrupem v pořádku.“

„Ale jak to? Já to nechápu? Přece musel klást nějaký odpor?“ divila se Tuvessonová.

„To je dobrá otázka. Třeba se bránil? Třeba ho pachatel zdrogoval? Já nevím? Uvidíme, s čím přijde Copánek.“

„A jak dlouho tohle všechno trvalo?“

„Tak tři čtyři hodiny.“ Molander je zavedl k jednomu z ponků, který byl také lepkavý od zaschlé krve. „Do tohoto svěráku mu pachatel upevnil paže a touto ruční pilou provedl samotné odříznutí.“ Ukázal peánem na krvavou pilu pohozenou na podlaze.

„Mimochodem, prověřili jste tu sklenářskou firmu, která požadovala odtažení jeho auta?“ zeptal se Fabian a Tuvessonová se na něj otočila.

„Proč? Myslíte, že s tím mají něco společného?“

„Tohle podle mě nevypadá na dílo pachatele, který se spoléhá na náhodu.“

Tuvessonová s Molanderem se na sebe podívali a přikývli.

„Mám jejich číslo.“ Tuvessonová vytáhla mobil, navolila číslo a zapnula hlasitý odposlech. Chvíli to vyzvánělo, ale pak se ozval tón neexistujícího čísla. „Vypadá to, že máte pravdu. Musíme zjistit, kdo si ten jeřáb pronajal, a Ingvare, ty ho prohlídneš, jestli tam nejsou nějaké stopy.“

Molander přikývl.

„A co ty ruce?“ pokračovala Tuvessonová.

„Ty pořád hledáme.“

Tuvessonová přikývla a obrátila se k Fabianovi. „No? Tak co vy na to? Říká vám to něco?“

Fabian přelétl pohledem ponk a zkrvavenou pilu, krvavé stopy na podlaze a tělo s uříznutýma rukama. Pak se podíval na Tuvessonovou a Molandera a zavrtěl hlavou. „Bohužel.“

„Cože, vůbec nic? Nemáte ani sebemenší ponětí, jestli to může být někdo ze třídy nebo proč by někdo tohle prováděl právě Jörgenu Pålssonovi?“

Fabian zavrtěl hlavou.

„No jo, za pokus to každopádně stálo.“ Tuvessonová zamířila ke dveřím. „Ale kdybyste na něco přišel, na cokoli, slibte mi, že mi zavoláte nebo se stavíte u nás na stanici. Jo?“

Fabian přikývl a vyšel za Tuvessonovou z dílny s otázkou, která mu nedopřeje klidu, dokud na ni nedostane odpověď.

Proč zrovna ruce?

18. srpna

Tohle je poprvý, co do tebe píšu, i když jsem tě dostal už předloni k Vánocům od mámy, a podle ní je dobrý si věci zapisovat, aby to člověk nezapomněl, tak to dělám. Včera jsem si uklidil celej pokoj a nacpal jsem celej velkej černej pytel odpadkama. Máma byla strašně ráda, a taky jsem našel tu figurku C-3PO, kterou jsem ztratil před víc než rokem.

Dneska se všichni vrátili do školy. Až na Hampuse. Všichni ostatní měli radost z nový třídy a novejch učebnic. Ale já ne, protože te1 je řada na mně a začalo to hned v jídelně. Koukali se na mě, i když jsem nic neudělal. Snažil jsem se chovat jako normálně a dělat, jako že nic. Ale oni na mě pořád civěli a já vím, co to znamená. Všichni to ví. Věděl jsem, že to takhle dopadne. Věděl jsem to celou dobu.

Jakmile mi Hampus řekl, že se bude stěhovat, hned jsem to věděl.

I když jsem doufal, že se pletu, tak jsem se nesplet. Celý léto jsem na to pořád myslel.

Na anglině jsem si sednul až úplně dopředu, abych neviděl, jak na mě čumí. Ale stejně vím, že na mě celou dobu čuměli, a taky po mně házeli papírkama. Ale dělal jsem, že to nevidím. Vůbec jsem se neotočil. Ani jednou.

Jesper si jeden ten papírek přečet a bylo tam, že jsem hnusnej a smrdím. Vždycky se hrozně důkladně meju a loni jsem začal používat deodorant, protože mi začal víc smrdět pot, ale máma mi řekla, že to tak mají všichni. Zkoušel jsem si k sobě čuchnout, jestli smrdím. Myslím, že ne. Ale hnusnej jsem, to vím. Příšerně hnusnej.

P. S. Zítra má Labík narozeniny, takže mu dneska půjdu koupit takovej ten kolotoč, nový pítko a nový piliny.

3

KDYŽ SE FABIAN RISK vrátil domů, stěhování nábytku a jiných věcí bylo v plném proudu. Pohled do vozu mu prozradil, že stěhováci stihli zatím vynosit něco přes polovinu. Zbývala tam hradba kartonových krabic, staré stojací lampy, hokejky, flekaté gauče Klippan, oválný stůl s kopiemi designových židlí Myran, stará objemná televize, kterou dali Theodorovi do pokoje, ale nikdy se na ni nedíval, běžky, kola, další lampy, prosklená komoda s jednou tabulkou rozbitou a spousty černých pytlů nacpaných věcmi.

Opravdu bylo tohle všechno, co během svého třiačtyřicetiletého života nashromáždil? Pár ošoupaných pohovek a zaprášených stínidel. Fabian měl chuť stěhovákům říct, aby to ani nenosili dovnitř, ale rovnou celý náklad odvezli na skládku.

Jako by si právě koupil nový drahý počítač a hned si do něj převedl všechny staré zavirované soubory. Chtěl opravdu začít znovu. Projednou neřešit peníze a koupit si všechno nové. Roztrhnout igelitový obal a ucítit vůni novoty.

Kývl na pozdrav stěhovákům, kteří právě vynášeli z auta jeden ze starých světle zelených prádelníků, které dostal ke dvanáctým narozeninám. Posledních dvacet let je skladovali na půdě. Zdálo se, že prádelník je těžký, museli ho nést ve dvou. Co je v něm tak těžkého? Fabian uvažoval, co se v zásuvkách ukrývá, a nemohl si vzpomenout, kdy je naposledy otevřel.

Když asi za hodinu, během níž pomohl Sonje vyložit pár krabic s věcmi do kuchyně, přišel na to, co v prádelnících je, byl jako na trní. Sonja je nechala odnést do sklepa a cestou dolů si Fabian uvědomil, že do sklepa dosud nevkročil, což měl jako správný zájemce o koupi domu udělat jako vůbec první.

On ale slepě spoléhal na realitního makléře, který se mu zaručil, že dům je v bezvadné kondici. Kondici. Jako by to byl pacient, který se zotavil po těžké nemoci. Ale Fabian se nijak nestresoval. Tohle byl přece starý dům s tlustými cihlovými zdmi, které dýchají, ne jako ty novostavby s nedostatečně izolovanými fasádami ve čtvrti Mariastaden, které se začalo přezdívat Plísňový ráj.

S předchozím majitelem domu se také ani jednou nesetkal. Otto Paldynski, zjevně pořádný pedant, který se celých třicet let, co tu s rodinou bydlel, o dům staral jako o vlastní dítě. Ze soukromých důvodů chtěl dům rychle prodat a byl ochotný jít s cenou o dost níž, což byla podle makléře pro Fabiana úplná výhra v loterii. Příležitost, která se nebude opakovat.

Fabian nijak zvlášť přemlouvat nepotřeboval, to ochotně přiznával. Ale stejně mu vrtalo hlavou, co se za těmi soukromými důvody vlastně skrývá. Dokonce se odvážil zeptat makléře, ale ten mu odpověděl, že nemá ve zvyku plést se svým klientům do soukromí, a elegantně přešel k výhodám, které to Fabianovi jakožto kupujícímu přináší. Fabian jen s úsměvem kývl a rozhodl se, že už se v tom nebude dál šťourat.

Došel ke světle zelenému prádelníku, vytáhl nejvyšší zásuvku a ihned našel, co hledal – školní ročenku z deváté třídy. Sedl si na prádelník a nalistoval stránku jejich třídy. Byla to tatáž fotografie, kterou pachatel nechal na místě činu, s tím rozdílem, že tady nikdo hlavu přeškrtnutou neměl.

Podle účesů se dalo bezpečně poznat, ve které dekádě byla fotka pořízena. 1982. Tehdy se všichni česali. Seth Kårheden s chmýřím pod nosem a Stefan Munthe a Nicklas Bäckström, který bydlel ve stejném činžáku jako on a také ho hrozně bavil skateboard. A co teprve Lina a její blond vlny. Dokonce i Jörgen s vlasy na pěšinku vypadal, že se právě učesal. Všichni vypadali jako banda exotů. Obzvlášť on sám v košili zastrčené do kalhot, které měl vytažené skoro do podpaží, a s podomácku ostříhanými vlasy, které mu trčely na všechny strany.

Uvědomil si, že se poté, co se přestěhoval do Stockholmu, vůbec s nikým ze třídy už nesetkal. Ani s Linou. Jako by zabalil celé své dospívání do krabice a tu nechal v Helsingborgu, kde celou tu dobu zůstala, zapomenutá a opředená pavučinami.

Až doteď.

„Tak tady se schováváš?“

Fabian sebou trhl a uviděl, že před ním stojí Sonja.

„Promiň, nechtěla jsem tě vyděsit.“

Fabian zavřel ročenku, jako by ho přistihla při činu. „Jen jsem tě neslyšel.“

„Co kdybychom si dali pauzu a šli někam na pizzu nebo tak? Děti umírají hlady.“

Fabian odložil ročenku a vstal. „To je výborný nápad. Kousek odtud je skvělá pizzerie, nebo aspoň bývala.“ Otočil se a chtěl zamířit ke schodům, ale Sonja ho chytila za paži.

„Miláčku, jsi v pohodě?“

Fabian se k ní obrátil a přikývl, ale na očích jí viděl, že mu nevěří. Z tågaborské pizzerie si každý odnesl svou pizzu, společně sešli dolů na pobřežní promenádu a usadili se na vyhřáté zídce s výhledem na záliv a Dánsko. Bylo to krásné. Mnohem krásnější, než si pamatoval. Promenádu rozšířili a teď se po ní procházela spousta lidí, kteří si vychutnávali závany večerního větříku. Kousek dál směrem k pláži Fria bad přestavěli převlékací kabinky na restaurace a tam, kde dříve jezdily vlaky, se teď rozprostírala zelená plocha se hřišti na pétanque a místy ke grilování. Ještě dál bylo možné zahlédnout palmy, které tam byly vysazeny u příležitosti veletrhu bydlení v roce 1999. Od té doby, jak Fabian zjistil, se to stalo jakousi tradicí a kdysi zapomenutá plážička se proměnila v jednu z nejnavštěvovanějších pláží v Helsingborgu, dnes pod názvem Tropical Beach. Připadalo mu, jako by se vrátil do úplně jiného města.

„Tohle je ta nejlepší pizza, jakou jsem kdy jedla,“ vykřikla Matilda a Fabian s ní musel souhlasit. Ještě nikdy mu pizza tolik nechutnala. Zůstali ještě sedět a dívali se na lodě plující z Helsingborgu do dánského Helsingøru, kde se nacházel zámek Kronborg, viditelný důkaz toho, že se teď vyskytují blíž zbytku Evropy. Fabian sám sobě slíbil, že už se nikdy nepřestěhuje ani o metr dál na sever, a otočil se k Theodorovi, který nepřítomným pohledem zíral na záliv. „A jak tobě chutnala pizza? Taky byla nejlepší, jakou jsi kdy jedl?“

„Ne, ale byla v pohodě.“

„Čtyři, nebo pět hvězdiček?“

„Tak tři a půl.“

„Tak to musíš ochutnat tu mou. Ta je minimálně za šest,“ řekla Matilda a podávala mu dílek.

Theodor si pořádně ukousl a přikývl. „Oukej, týhle můžu dát čtyři. Víc ale ne.“

„Panebože, ty jsi ale škrt! Že jo, mami?“

Sonja přikývla a podívala se na Fabiana. Ten se ze všech sil snažil, aby na sobě nedal nic znát, a ona se zatím nezeptala, co Tuvessonová chtěla. Nebylo však pochyb, že Sonja pochopila, že něco není v pořádku. Jako obvykle ihned prokoukla jeho ubohou snahu předstírat zájem, přestože se dnes večer rozhodla hrát s ním jeho hru a dělat, že se jen vyhřívají na zídce u pobřežní promenády a užívají si rudé odstíny zapadajícího slunce a zvuk vln omývajících kamení.

Té noci se milovali přesně tak, jak si to představoval v autě cestou na jih.

Na podlaze.

Víno a svíčky.

For Emma, Forever Ago…

4

FABIANA A SONJU probudila Matilda, která si k nim přidřepla a divila se, proč spí v obýváku na podlaze. Společně si vymysleli jakousi povídačku o postelích v ložnici, které se musí ještě upravit, než na nich budou moct spát. Dokonce i Theodor sešel dolů a pomohl prostřít venku na verandě, zatímco Sonja s Matildou skočily do supermarketu Ica nakoupit snídani, kterou si pak všichni společně vychutnali v ranním slunci. Jediné, co jim scházelo, byly ranní noviny, na které Sonja prý zapomněla.

„Co dneska budeme dělat?“ zeptala se Matilda.

„Asi budeme dál vybalovat a…“

„A upravíte si ty postele! Abyste nemuseli spát na podlaze!“

„To taky,“ zasmála se Sonja. „A napadlo mě, že bychom se odpoledne mohli zajít vykoupat.“

„Jooo!“

„Tati, to bysme předtím mohli zajít koupit šnorchl a potápěčský brejle, ne?“ navrhl Theodor.

„Bohužel, dneska se budete muset jít koupat beze mě.“

„Co? Jak to?“ vybuchla Matilda. „Vždyť máš dovolenou!“

„To jo, ale táta musí nejdřív něco zařídit,“ řekla Sonja. „A je z toho stejně otrávený jako my. Nezbývá nám než doufat, že mu to nezabere moc času.“ Podívala se na něj a Fabian na ní poznal, že si v obchodě přečetla noviny.

Fabian vešel do nové bílé budovy policie, která se nacházela hned u dálnice E4 a jen kousíček od starého vězení v Berze, zvenku připomínajícího zámek. Přistoupil k muži za recepčním pultem, na kterém ležely regionální noviny Helsingborgs Dagblad a Kvällsposten i celostátní deníky Dagens Nyheter a Svenska Dagbladet.

UČITEL DÍLEN UMUČEN

NA VLASTNÍM PRACOVIŠTI

Typický titulek bulvárního Kvällsposten. Přečetla si Sonja právě ten? V Helsingborgs Dagblad použili trochu uměřenější formulaci, ale víceméně stejnou fotografii jako v Kvällsposten. Oba snímky byly pořízené zdálky a zachycovaly jeřáb a Jörgenovo auto zaparkované před školní budovou. Poznávací značka byla samozřejmě rozostřená, ale krvavě červená budova s dlouhými řadami malých okýnek velmi jasně prozrazovala, o kterou školu jde. A kolik učitelů dílen tam asi tak pracuje?

Fabian se představil a vysvětlil muži za recepčním pultem, že má vlastně nastoupit až v polovině srpna, ale že ho Tuvessonová už včera zasvětila do případu toho zavražděného učitele a řekla mu, ať se u nich zastaví, kdyby si na něco vzpomněl. Recepční, kterému bylo kolem třiceti a měl na sobě uniformu, začal něco vyťukávat na klávesnici. Při pohledu na jeho sestřih si Fabian vybavil Německo třicátých let a proti své vůli obdivoval mladíkovo vzpřímené držení těla.

„Promiňte, jak že se to jmenujete?“

„Risk. Fabian Risk. Ale pochybuju, že mě tam najdete. Už jsem říkal, že nastupuju až v srpnu.“

Recepční si ho nevšímal a zápasil s myší, zadal do kolonky Fabianovo jméno, zíral na monitor a vypadal čím dál nervózněji. „Je mi líto, ale nemůžu vás najít.“

„Vždyť to říkám. Ale když zavoláte Tuvessonové, tak…“

„Astrid Tuvessonová má právě poradu vyšetřovacího týmu a nechce, aby ji kdokoli během porad vyrušoval.“

„A přesně na tu poradu se mám dostavit. Určitě tam na mě už čekají,“ zalhal Fabian a uvědomil si, že to řekl zbytečně naštvaně.

„Myslíte, že jí mám zkusit zavolat?“

„Já nerozhoduju o tom, komu máte nebo nemáte volat. Ale garantuju vám, že vám to nevezme. Na poradách telefon nikdy nezvedá.“

Fabianovi bylo jasné, že má ten muž patrně pravdu. Už Tuvessonové volal předtím a nezvedla mu to. „Tak jak to vyřešíme? Já se musím dostat dovnitř.“

„Co já vím? Mě se neptejte. Já vůbec netuším. Přece nemůžu jen tak někoho pustit dovnitř. Že ne? Jistě si umíte představit, jak by to vypadalo.“

„Vy asi budete Fabian Risk,“ ozval se za ním ženský hlas. Fabian se otočil a uviděl asi pětatřicetiletou ženu. Vypadala sportovně a na sobě měla kostkovanou košili s krátkým rukávem a ošoupané džíny ustřižené ve výši kolenou. Tmavé vlasy nosila nakrátko a v jednom uchu měla minimálně dvacet náušnic.

„Tuvessonka říkala, že jestli vás dobře odhadla, asi vás tady najdu, jak se pokoušíte dostat dovnitř. Myslela jsem, že začínáte až v srpnu.“

„To jsem si taky myslel,“ odpověděl Fabian a uvažoval, kolik si toho o něm Astrid Tuvessonová vlastně zjistila.

Potřásli si rukama.

„Irene Liljová.“

„Tak to byste možná mohla přesvědčit tady pána, aby mě pustil dovnitř?“

„Není v registru a já jsem dostal výslovný příkaz, abych za žádných okolností nevpouštěl dovnitř nikoho, kdo není…“

„To je v pohodě. Půjde se mnou a já se postarám o to, aby ho zapsali.“ Liljová kývla na Fabiana a společně prošli zamčenými skleněnými dveřmi dál k výtahu. „Máte štěstí, že jdu pozdě. Florian to s tou aktivitou někdy trochu přehání.“

Vešli do výtahu.

„Tak co? Přišel jste na něco?“

„Ne, bohužel.“

„Tak co tu děláte? Já myslela, že jste se právě přestěhoval, takže určitě nevíte, kam dřív skočit.“

Fabian se snažil přijít na vhodnou odpověď, ale v tu chvíli se dveře výtahu otevřely.

Liljová zavedla Fabiana do zasedačky – prostorné místnosti, z jejíhož širokého okna byl nádherný výhled na Helsingborg a Öresund a až daleko do Dánska. Uprostřed stál oválný stůl a okolní stěny byly osvětlené a sloužily zároveň jako tabule a plátna projektorů připevněných ke stropu. Fabian ještě nikdy neviděl tak příjemnou a moderní zasedací místnost. Byl zvyklý na porady v kumbálech bez oken a ventilace.

„Ne, nepřišel na to, kdo je pachatel, takže se můžete zase v klidu nadechnout,“ oznámila jim Liljová.

„Chtěl jsem si spíš poslechnout, co jste zatím zjistili, a trochu se zorientovat. Jestli vám to nevadí,“ řekl Fabian.

„Jasně že ne. Pojďte dál a posaďte se,“ vyzvala ho Astrid Tuvessonová a seznámila ho se zbytkem týmu.

Kromě Astrid Tuvessonové, Irene Liljové a Ingvara Molandera do něj patřil Sverker „Skála“ Holm, mohutný muž něco přes padesát. „Bez Huga Elvina se budeme muset obejít. Právě odjel do Keni a vrátí se až za čtyři týdny.“

„Keňa,“ zamručel Skála. „Takže až tak daleko člověk musí odjet, aby se nemusel z dovolený vracet.“ Otočil se na Fabiana. „Fabiane. Jmenuješ se Fabian, ne?“ Fabian přikývl. „Varuju tě. Jakmile dosedneš na tu židli, na dovolenou můžeš rovnou zapomenout. Jestli chceš volno, musíš zmizet minimálně do Keni. Anebo někam ještě dál. Já jsem se spokojil s domem ženiných rodičů na Kosteru a podívej, jak jsem dopad.“ Skála rozhodil rukama.

„Vždyť ses rozhodl sám, že tu dovolenou zrušíš a vrátíš se sem, za což jsem ti mimochodem velmi vděčná,“ řekla Tuvessonová a připnula na zeď nad fotky z místa činu podobiznu Jörgena Pålssona.

„Rozhodl? Sám? Myslíš, že se můžu válet na mole a šťourat se v nose, když se pachatel schopnej něčeho takovýho potuluje na svobodě?“

„Stejně si na ten barák jenom stěžuješ a tvrdíš, že pobyt tam je spíš dřina než dovolená,“ namítla Liljová.

„Je snad sakra jasný, že bych byl stokrát radši se svou rodinou než tady, a proto by podle mě mělo bejt zakázaný páchat během prázdnin jakýkoli závažnější zločiny.“

„Tak to bys měl podat návrh na změnu zákona,“ řekla Tuvessonová a z jejího tónu bylo poznat, že už má těch planých řečí dost.

„Fabiane, nemusíš se bát. Z dovolené tě odvolat nemůžu, ani kdybych bůhvíjak chtěla, protože ti na ni vznikl nárok ve Stockholmu.“

Fabian přikývl a posadil se.

„Hlavně mi pak nevykládej, že jsem tě nevaroval,“ poznamenal Skála.

„Pardon, ale můžu mít jeden dotaz? Asi jste ještě nenašli ty ruce, že?“ zeptal se Fabian.

„Zrovna o tom jsme chtěli začít mluvit.“ Tuvessonová kývla na Molandera, ten vstal a zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání. Projektor u stropu se rozsvítil a promítl na zeď snímek dvou uříznutých rukou ležících na bíle vydlážděné, nyní však zkrvavené podlaze.

„Je to vyfocené v chlapeckých sprchách vedle tělocvičny.“

„A bavíme se pořád o té stejné škole?“ ujišťoval se Skála a Molander přikývl.

„Už jste začali sestavovat profil pachatele?“ zajímal se Fabian.

„Co jsem říkal?“ podotkl Skála. „Ten už se vrhl do práce a věřte mi, že o tom sám ani neví.“

„Ještě ne,“ odpověděla Tuvessonová. „Zatím víme jen to, že máme podle všeho co do činění s tím nejhorším druhem pachatele – s osamělým šílencem, který chce světu něco sdělit, má plán, jak toho dosáhnout, a navíc je dost chytrý na to, aby ho uskutečnil.“

„Proč taková jistota, že je pachatel nebo pachatelka sám či sama?“ řekla Liljová a nalila si šálek kávy.

„Protože je to celé tak brutální.“ Tuvessonová mávla rukou k fotografiím z místa činu. „Zároveň je to příliš dobře naplánované a provedené, než aby za tím stálo víc lidí. Když takovýhle šílený čin provede skupina, skoro vždycky je to okamžité vnuknutí a dojde k tomu pod silným vlivem drog. Udělá se spousta chyb a pachatelé po sobě zanechají řadu stop a technických důkazů. Tady pachatel žádnou chybu neudělal. Nenašli jsme žádné otisky prstů. Žádné vlasy. Nic. A mimochodem, Fabiane, s tím sklenářstvím jsi měl pravdu. Ta firma neexistuje a jeřáb měla ve skutečnosti pronajatý stavební firma Peab, která si ani nevšimla, že jim chybí. Jinými slovy: K vraždě Jörgena Pålssona nedošlo žádnou nešťastnou náhodou, celé to bylo naplánované do nejmenšího detailu. Kde se to stane, jak se to provede a kdy to vyjde najevo.“

„Jen by mě zajímalo proč?“ řekl Molander.

„No, to je dobrá otázka,“ souhlasila Liljová. „Proč někomu uřezávat ruce?“

„Třeba něco ukradl?“ navrhl Skála. „Podle islámskýho práva přijdete za krádež o ruce.“

„Chceš říct, že pachatel je muslim?“

„Proč ne?“ řekl Skála, vytáhl třídní fotografii a ukázal na ni. „Tenhleten vypadá dost jako muslim. Co ty na to, Fabiane?“ Podal mu fotku. „Pamatuješ si ho?“

Fabian přikývl. „Džafar Umar. Říkalo se mu Džef a byla s ním docela zábava, takový trochu třídní šašek to byl. Uměl si dělat legraci úplně ze všeho.“

„To mi na našeho chlápka nesedí,“ uvažovala Liljová.

„Vždyť sekání rukou se vyskytuje i v jiných kulturách,“ upozornil Molander. „Vezměte si jenom válku ve Rwandě. Tam usekávali ruce válečným zajatcům, aby už nemohli bojovat.“

„Tam přece odsekávali ruce celým vesnicím,“ přerušil ho Skála. „Mužům, ženám i dětem, aby se při hlasování nemohli prokázat otisky prstů ani dlaní.“

„Jakými otisky dlaní?“ divila se Liljová. „Hlasování je přece anonymní.“

„To jo, ale aby vůbec hlasovací lístek dostali, museli prokázat svou totožnost, a to se tam dělalo pomocí otisků prstů.“

Fabian si nemyslel, že má tahle vražda co dělat s trestem za krádež podle islámského práva. Nevybavoval si, že by měl Jörgen Pålsson zlodějské sklony. Byly s ním problémy, ale zloděj nebyl. Otázkou tedy bylo, co to má znamenat? Uříznuté ruce umístěné ve sprchách. Nebylo pochyb, že tím vrah chtěl něco sdělit.

„Risku. Na co myslíš?“

Vzhlédl k Tuvessonové, která se na něj tázavě dívala. „Co se nám pachatel snaží říct? Má nějaký význam, že k vraždě došlo na Jörgenově pracovišti, nebo je to jen náhoda, že pracoval zrovna na škole, kam v dospívání chodil?“

„Myslíš, že to mohl udělat nějaký žák?“

„Já nevím. Nebo učitel. Někdo, komu Jörgen ublížil?“

„Ublížil? Jak to myslíš? Třeba že ho znásilnil?“ řekl Skála.

„To by mu asi pachatel uřízl něco jinýho než ruce,“ poznamenala Liljová.

„A ještě jedna věc,“ pokračoval Fabian a v duchu se podivoval nad tím, proč použil zrovna slovo ublížil. „Jestli Jörgen Pålsson opravdu přejel Öresundský most, měl by být na fotkách, ne?“

„Víme, že po mostě jel,“ řekl Skála a podal mu vytištěný dokument. „Tady máš přesné časové údaje cesty tam i zpět od pokladny u Lernackenu.“

„Ale na druhou stranu by neškodilo, kdybychom to měli potvrzené i na obrazovém záznamu. Jestli se ti chce, budu ráda, když to s nimi vyřídíš,“ navrhla Tuvessonová.

„Jasně. V pohodě,“ kývl Fabian a uvědomil si, že Skála měl naprostou pravdu. Myšlenka na dovolenou už mu připadala velmi vzdálená.

„Skálo a Irene, chci, abyste dali dohromady seznam lidí ze třídy a zjistili o nich všechno, co půjde, aniž byste je přímo oslovili. Vzhledem k tomu, že pachatel může být jeden z nich, byla bych ráda, abychom to udrželi co nejvíc pod pokličkou, dokud nebudeme vědět víc. Jasný?“

Liljová a Skála přikývli.

„A co Fabian? Jak to provedeme s ním?“ zeptala se Liljová.

„Vždyť do té třídy taky chodil.“ Ostatní se otočili k Fabianovi.

„O toho se postarám já,“ řekla Tuvessonová.

„Fajn,“ kývla Liljová a vyhnula se Fabianovu pohledu.

„A pak tu máme manželku oběti,“ navázal Skála. „Tedy vdovu. Kdo si promluví s ní?“

„Myslíš Linu Pålssonovou,” doplnila Tuvessonová.

„Lina? Tak se jmenuje?“ otázal se Fabian a Tuvessonová přikývla.

„Tak to možná bude tady ta?“ Ukázal na světlovlasou dívku s natočenými vlasy, která stála vedle přeškrtnutého Jörgena. „Už tehdy spolu chodili. Neuvěřitelné. Jestli chcete, můžu s ní promluvit já.“

„To by se ti líbilo, co?“ řekl Skála a podíval se na třídní fotografii.

„Podle fotky docela krasavice.“ Plácl Fabiana po rameni.

„To, jak vypadají na fotce, patrně nemá příliš společného s tím, jak vypadají dnes,“ podotkl Molander. „Bohužel.“

„To ne, však se podívej na Fabiana,“ řekla Liljová a ostatní se zasmáli, posbírali si papíry a odešli ze zasedačky. Všichni kromě Tuvessonové.

„Nevím, jak se k tomu stavíš? Jestli máš chuť nám s vyšetřováním pomoct, budu samozřejmě velmi vděčná. Pokud však chceš raději trávit volno s rodinou, naprosto to chápu. Takže rozhodnutí je jen a jen na tobě.“

„Rád vám pomůžu,“ odpověděl Fabian a pomyslel si, jak moc se Tuvessonová plete. Copak má na vybranou, vzhledem k tomu, co se stalo? Už v minulosti pracoval na případech, kde měl pachatel všechno dopředu velmi pečlivě naplánované. Ale tohle bylo jiné. Jeho spolužáka ze základní školy někdo brutálně zavraždil a našli ho až o několik dní později, přesně v den, kdy on sám do města přijel s rodinou. Samozřejmě to mohla být náhoda. Ale něco mu říkalo, že je to asi taková náhoda jako ty uříznuté ruce.

„Výborně. Ještě bych si s tebou ráda ujasnila jednu věc.“ Podívala se na něj. „Nevím, na co jsi zvyklý ze Stockholmu. Ale tady jsme tým a pracujeme společně, a to se týká i tebe.“

Fabian přikývl.

„Dobře. O platu už jsme se bavili, takže se jen postarám o to, abys ho ode dneška dostával.“

„A bylo by fajn, kdybyste mě mohli zapsat do systému, aby mě příště ten Florian pustil dovnitř.“

„Jasně. Dostaneš i přístupovou kartu. Z pochopitelných důvodů jsme ti ještě nenachystali stůl, ale můžeš zatím sedět místo Huga Elvina. Jak už tu padlo, stejně bude ještě několik týdnů pryč. Pojď, hned ti to ukážu.“

Tuvessonová provedla Fabiana po oddělení. Ale ten už nezachytil ani jediné její slovo. Myšlenkami byl někde úplně jinde. Od okamžiku, kdy zjistil, že Jörgena Pålssona někdo zavraždil, mu cosi vrtalo hlavou a odmítalo to vyplout na povrch. Ale během porady se to stalo. To, že použil výraz ublížit, nebyla žádná náhoda. Vzpomínky na školní docházku se postupně vyjasňovaly a ve Fabianovi sílil pocit, který ho pronásledoval od chvíle, co ho Tuvessonová vyhledala.

Pocit, že Jörgen Pålsson dostal přesně to, co si zasloužil.

5

LINA PÅLSSONOVÁ NEJDŘÍVE vůbec nechápala, co je Fabian zač. Přestože se představil plným jménem a připomněl jí, že spolu celou základní školu chodili do třídy, byla nadále zcela zmatená a Fabian nakonec znejistěl, jestli to skutečně je jeho spolužačka Lina. Teprve když se představil jako Fabbe, došlo jí, kdo volá, a pozvala ho hned odpoledne v jednu hodinu k sobě na kávu, což mu poskytlo dost času na to, aby se mezitím zabydlel na novém pracovišti a zavolal na Öresundský most.

Pracovní židle Huga Elvina sice připomínala vyspělý technologický experiment z budoucnosti, měla spoustu páček a ovládacích prvků, ale bohužel nebyla příliš pohodlná. Vlastně byla extrémně nepohodlná a Fabian ji začal pomocí různých páček štelovat a přitom vysvětloval kontrolní centrále Öresundského mostu, co po nich chce. Přepojili ho dál, a zatímco telefon vyzváněl, podařilo se mu židli nastavit, jak potřeboval, a neubránil se myšlence, jak ten Hugo Elvin asi vypadá.

„Vy jste něco jako Kurt Wallander?“ zeptala se najednou žena na druhém konci linky a Fabian, který si nevšiml, že vyzváněcí tón utichl, jí vysvětlil, že Wallander byl kriminální komisař, a ne inspektor. Tedy jestli vůbec ve skutečnosti existoval. „Poslechněte, a jste ve skutečnosti fakt tak chytří?“

Po pěti minutách se Fabianovi podařilo hovor ukočírovat tak, aby otázky kladl on a žena odpovídala. Vysvětlila mu, že všechna vozidla, která projíždějí kolem pokladny v Lernackenu, jsou zachycena na dvou snímcích. Zepředu, aby na fotce byla poznávací značka, a seshora, aby změřili délku vozidla. To všechno proto, aby mohli naúčtovat správnou částku a měli důkaz v případě, že řidič ujede bez placení.

Fabian jí řekl, že se jedná o chevrolet pick-up s poznávací značkou BJY 509, který kolem pokladny projížděl ve směru do Dánska v úterý dvaadvacátého června těsně před půl sedmou ráno a vracel se osmnáct minut po jedenácté stejného dne večer. Žena slíbila, že snímky vyhledá, a požádala ho o e-mailovou adresu. Fabian ještě vlastní pracovní e-mail neměl, a tak jí dal adresu Tuvessonové, poděkoval za pomoc a odešel z budovy.

Lina Pålssonová mu nadiktovala adresu a navigace ho teď vyzvala, aby odbočil směrem na Ödåkru, a vedla ho vilovou čtvrtí, která vypadala úplně stejně jako všechny ostatní vilové čtvrti, až do ulice Tögatan, kde zastavil před domem číslo devět. Vystoupil z auta a zamířil k dvoupatrové vile postavené ze stejných červených cihel jako fredriksdalská škola. Jörgen a Lina… Nedokázal pochopit, jak spolu mohli zůstat přes třicet let. Tehdy byl přesvědčený, že spolu nevydrží ani do konce školního roku.

Fabian stiskl tlačítko zvonku a vybavil si, jak tehdy poprvé zvonil u jejích dveří. Bylo to ve čtvrté třídě a Fabian dostal strach, utekl a schoval se o patro výš, ještě než její otec přišel otevřít.

Od té doby na ni zvonil každé ráno, když měli jít do školy, a ta procházka pro něj představovala vrchol celého dne. Tu chvilku ji měl jen pro sebe, povídali si a smáli se, a on se snažil ze všech sil, aby šli co nejpomaleji a cesta jim trvala co nejdéle.

Skála měl pravdu. Lina byla bezesporu nejhezčí holka ze třídy, a než se dveře otevřely, Fabian uvažoval, jestli bude tak hezká i dnes. Ve dveřích se objevila mohutná, téměř tlustá žena. Měla na sobě hnědé volné šaty a vlasy obarvené načerno, kromě několika centimetrů viditelných odrostů. Působila unaveně a zničeně. Především však vypadala výrazně na víc než na třiačtyřicet a Fabian v duchu uznal, že Molander měl pravdu.

„Vy asi budete Fabian Risk,“ řekla a Fabian přikývl, načež si podali ruce. „Agneta. Linina sestřenice. Střídáme se u ní, aby tu nebyla sama. Pojďte dál.“

Fabian šel za ní a rozhlédl se po obývacím pokoji, který ho poté, co viděl dům zvenčí, příjemně překvapil. Linu však stále nikde neviděl.

„Počkejte tady, hned přinesu kafe,“ řekla žena a odběhla do kuchyně.

Fabian přistoupil ke knihovně. V dnešní digitální době už to sice tak úplně neplatilo, ale knihovny o obyvatelích bytu stále dokázaly leccos prozradit.

Tahle ho nijak nepřekvapila. Na policích v prosklené osvětlené části skříně byly vystavené barevné láhve od alkoholu, křišťálové skleničky různých velikostí a pár suvenýrů z Řecka a Kanárských ostrovů. Sbírka cédéček sestávala z několika různých výběrů a na dévédéčkách byly napůl filmy od Disneyho a napůl švédské detektivky. Velmi skromnou sbírku knih tvořily minimálně ze tří čtvrtin tituly od Guilloua, Mankella a Grishama a zbytek vyplňovaly povinné výtisky Strindberga, Shakespeara a Dickense. Jediné, co do celkového obrazu nezapadalo, anebo z něj naopak příjemně vybočovalo, podle toho, jak se na to člověk díval, bylo pár knih od Paula Austera, Cormaca McCarthyho a Jonathana Franzena.

Fabian si řekl, že ty budou určitě Lininy, a pak objevil v nejspodnější polici několika fotoalb. V prvním byly fotografie z Jörgenovy a Lininy svatby a Fabian se neubránil myšlence, že se Lina s Jörgenem zahodila. Další album bylo rozmanitější a snímky zachycovaly všechno možné, od Vánoc, narozenin a račích hodů až po křtiny. Na některých fotkách pózoval Jörgen do půl těla nahý a napínal svaly, mohutné a potetované.

„Našel jsi něco zajímavého?“

Fabian rychle vzhlédl od alba a uviděl Linu. „Tak tady jsi.“ Odložil album a přemýšlel, jestli ji má obejmout, ale nakonec se rozhodl podat jí ruku, přestože měl dlaň už celou zpocenou. „Ahoj.“

„To mě ani neobejmeš?“

„Ale jo, jasně, promiň. Jen jsem nechtěl…“ Opatrně ji objal.

„Skoro jsem tě nepoznala. Slyšela jsem, že ses odstěhoval do Stockholmu.“

„Jo, ale teď jsem zase zpátky. A já tě každopádně poznávám. Vypadáš pořád stejně.“

„Díky.“

Fabian si uvědomil, že neví, jak dál, a ticho se prodlužovalo. Cítil se jako ten kluk, který zazvonil, ale nestihl včas utéct a schovat se. Agneta přinesla z kuchyně podnos s kávou a šálky a položila ho na konferenční stolek.

„Lino, chceš, abych u toho byla?“

„Ne, Agge, to je v pohodě. Nemusíš.“

Agneta zase zmizela a Lina s Fabianem se usadili na pohovku.

„No vida, takže ty jsi policajt a budeš mít tenhle případ na starosti?“ řekla Lina a začala jim nalévat kávu. Ale třásly se jí ruce a nedokázala to.

„Počkej, já to udělám,“ nabídl se Fabian, vzal jí z ruky konvici a nalil oběma.

„Promiň, promiň.“ Lina propukla v tichý pláč. „Ale já to nechápu. Nechápu, jak někdo může něco takového udělat. Vždyť ho všichni měli strašně rádi. Pro mě je to naprosto nepochopitelné.“

Fabian se k ní chtěl přisunout blíž a položit jí ruku na třesoucí se rameno, aby ji ukonejšil, ale rozhodl se zůstat, kde je. Přišel sem jako policista, nic jiného. „Lino, já chápu, že to pro tebe musí být strašně těžké. Ale nemáš… Nemáš sebemenší tušení, kdo by to mohl mít na svědomí?“

Lina zavrtěla hlavou. „Ne, vůbec. Jak jsem říkala, všichni ho měli rádi. Žáci na škole ho úplně zbožňovali. Uměl si s nimi poradit. Obzvlášť s těmi problémovými. Věděl, jak na ně.“

„To si umím představit. Vždyť on sám byl tehdy trochu… Jak bych to nazval… no, od rány.“

Lina k němu vzhlédla. „Co tím chceš říct?“

Buď to vytěsnila, nebo je toho na ni moc, pomyslel si Fabian a odložil šálek na skleněný stolek. „Lino, jestli máme mít aspoň sebemenší šanci, abychom chytili toho, kdo to udělal, budu se muset trochu šťourat v minulosti.“

Lina uhnula pohledem a Fabian se nijak nesnažil ticho přerušit.

Nakonec se podvolila a přikývla.

„Jörgen jel do Německa nakoupit pivo, je to tak? Nevíš, jestli s ním nejel ještě někdo?“

„Ne, vždycky jezdil sám.“

„A nemohl projednou udělat výjimku?“

Lina zavrtěla hlavou. „Kdyby se s někým musel dělit o prostor na korbě, nevyplatilo by se mu to.“

„Myslel jsem spíš, jestli mu někdo nedělal společnost?“

Lina opět zavrtěla hlavou. „A kdo by o to asi stál? Harcovat se autem do Německa a zpátky a ani si nemoct nakoupit.“

Má pravdu, pomyslel si Fabian, který stále nechápal, proč tam někdo na nákupy vůbec jezdí. „Co já vím? Nějaký kamarád? Mimochodem, stýkal se Jörgen s někým ze třídy? Kromě tebe?“

„Ne, jenom s Glennem. Víš s kterým, s Glennem Granqvistem.“

Fabian přikývl. Probouzely se v něm další vzpomínky. Glenn a Jörgen byli nejlepší kamarádi už od první třídy, a co si Fabian pamatoval, byli ze stejného těsta. Rozhovor s Glennem bude dalším bodem na jeho seznamu.

„Ty fotky v albu. Zdá se, že hodně posiloval.“

„Jo, pořád se snažil udržovat v kondici. Když byly děti malé, občas mi připadalo, že je víc v posilovně než doma.“

„Takže chodil často do posilovny,“ řekl Fabian a pomyslel si, že teď je to hop nebo trop. „Nevíš náhodou, jestli nebral něco na růst svalů?“ Lina se na něj podívala, jako by od něj čekala leccos, ale tuhle otázku ne. „Nechápu, o čem to mluvíš. Myslíš steroidy? Jasně že nic takového nebral.“

Fabian si byl zcela jistý, že Jörgen steroidy bral. Ale to nebylo důležité. Důležité bylo, jak mu na to Lina odpoví, a ona zalhala.

„Stalo se někdy, že tě uhodil?“

Lina už teď byla lépe připravená. Rozvážná a chladná. Odfrkla si a zavrtěla hlavou. „Upřímně řečeno nechápu, kam tím míříš. Jörgen byl ten nejhodnější člověk na světě a nikdy by neublížil ani mně, ani nikomu jinému.“

„Lino, já se Jörgena nesnažím nijak očernit. Ale přece oba víme, jak se choval ve škole, a já se snažím jen přijít na to, jestli…“

„Myslím, že bys měl jít.“ Vstala. „Prosím tě, už běž.“

„Promiň. Nechtěl jsem…“

„Agge! Už můžeš přijít! Jsme hotoví!“

6

FABIAN NASTOUPIL do auta a strčil klíček do zapalování. Nebylo pochyb, že se dozvěděl přesně to, co chtěl, a pocit, který ho pronásledoval, se proměnil v jistotu. Jörgen Pålsson si vykopal vlastní hrob. Nicméně Fabian na Linu tlačil až moc, vůbec nebral ohledy na to, že právě ztratila manžela.

Byl tohle ten důvod, proč se s tím nemohl smířit? Že si Lina vybrala zrovna Jörgena, a že dokonce dodnes vydrželi spolu? Jaké on měl právo zpochybňovat její volbu? Neměl přece vůbec ponětí, co je pro ni nejlepší.

Otevřel přihrádku u spolujezdce, vyndal z ní protokol o technické prohlídce a napsal na jeho zadní stranu vzkaz, ve kterém se jí strašně omlouval, že jí nechtěl ublížit, a ujišťoval ji, že bude moc rád, když se mu kdykoli ozve, pokud bude chtít. Na závěr připsal svou adresu a číslo na mobil, podepsal se, složil papír a hodil jí ho do schránky.

Celou dobu, co vzkaz psal, měl pocit, že Lina stojí u okna a dívá se na něj skrz tenkou záclonu, a než nastoupil do auta a odjel, otočil se, usmál se na ni a zamával.

Uběhla jen chvilka a zazvonil mu mobil. Byla to však Tuvessonová.

„Teď přišly ty fotky z Lernackenu.“

„Je na nich něco vidět?“

„Asi bude nejlepší, když sem přijedeš.“

Z centrály poslali čtyři snímky. Tuvessonová je uložila na interní server, aby si je mohli otevřít v zasedačce a promítnout si je na zeď.

„Neříkejte mi, že už zase došlo mlíko,“ rozčilovala se Liljová s šálkem čerstvě uvařené kávy v ruce.

„Vždyť tu máš smetanu,“ odpověděl Skála a nalil si trochu do svého hrnku. „Ještě před pár lety neměl nikdo problém…“ Přerušilo ho vyzvánění jeho mobilu, Skála ho vytáhl a podíval se na displej.

„Ty to nevezmeš?“ zeptala se Liljová.

Skála si povzdechl a hovor přijal. „Ahoj miláčku. Víš, já teď mám poradu a… Co? Ne, už zas?“ Další povzdech. „Ale Berit, vždyť už jsem ti to říkal asi stokrát. Nemůžeš používat takový kvanta toaletního papíru. Pak se to…“ Beritin hlas se teď rozléhal po celé místnosti. „No jo, dobře. Zařídím to a zavolám někomu… Ne, hned teď to nebude. Hned jak se k tomu dostanu. Miláčku, musím končit. Ahoj.“ Skála odložil mobil a beze slova rozhodil rukama.

„Tak začneme?“ otázala se Tuvessonová a zapnula projektor. První snímek byl vyfocený zepředu a zachycoval Pålssonův chevrolet, jak čeká, až ho pustí na most do Dánska. Dole v rohu byl časový údaj 06:23 22-06-10 a bylo zřetelně vidět, že za volantem sedí Jörgen Pålsson. Další snímek byl vyfocený seshora a Jörgen na něm natahoval tetovanou paži a v ruce držel platební kartu.

„Tady měl každopádně ruku ještě celou,“ podotkl Skála.

„Teď to teprve začne být opravdu zajímavé.“ Tuvessonová ukázala další snímek s časovým údajem 23:18 22-06-10. Byl o hodně tmavší než první dva a Jörgenovu tvář zahalovalo šero. Ale nebylo sebemenších pochyb, že za volantem sedí on. Do okolní temnoty zářilo jeho čistě bílé tílko.

Nezaujal je však Jörgen, ale muž sedící na sedadle spolujezdce. Měl na sobě tmavé oblečení a na hlavě čepici s kšiltem staženým tak hluboko do čela, že měl celý obličej ve stínu. Seděl tam – pachatel, kterého se snažili dopadnout – a splýval s okolní temnotou jako duch bez jasných obrysů.

„Můžu se pokusit s tou fotkou něco udělat, třeba bude zřetelnější, když zvýším kontrast,“ nabídl se Molander.

„Bude to stačit na to, abychom po něm vyhlásili pátrání?“ pochyboval Skála.

Molander pokrčil rameny. „Pochybuju. Uvidíme.“

„Ale jsme si stoprocentně jistí, že je to opravdu pachatel?“ zeptala se Liljová.

„Ne, ale dost věcí to potvrzuje,“ řekla Tuvessonová. „A samozřejmě nic nezveřejníme, dokud si to neověříme.“

„Vždyť to může být úplně kdokoli,“ trvala na svém Liljová.

„Jako kdo třeba?“

„Například stopař.“

„Dneska ještě někdo bere stopaře?“ podivil se Skála. „Vždyť už se ani nedá skoro nikde zastavit.“

„Já je beru. Okolní svět není zas tak příšerný, jak se to zdá uvnitř těchto zdí,“ odpověděla Liljová.

„Ne, je ještě horší,“ zahučel Molander.

„I kdyby to náhodou nebyl pachatel, je to pravděpodobně poslední člověk, který viděl Jörgena živého. Takže ať už je to kdokoli, potřebujeme ho najít. Ale pojďme na chvilku předpokládat, že muž na fotce skutečně pachatel je,“ řekla Tuvessonová. „V tom případě by mě zajímalo, proč ho Jörgen Pålsson vezl?“

„A kde ho nabral?“ přidala se Liljová.

„Měli snad domluvený sraz?“ pokračovala Tuvessonová.

„Podle Liny jezdil vždycky sám,“ řekl Fabian.

„To si myslí ona. Ale kdo říká, že má pravdu?“ namítl Skála.

„Moje žena o mně každopádně všechno neví.“

„To má tedy sakra štěstí,“ utrousil Molander.

„Ale vzhledem k tomu, jak dokonale pachatel vraždu naplánoval, bychom měli vycházet z toho, že si musel být jistý, že ho Jörgen nabere,“ pokračoval Fabian a ostatní přikyvovali. „A Skála má pravdu. Víceméně celá trasa vede po dálnici, kde se nedá zastavit. Takže uvažuju, jestli bychom neměli zjistit číslo Jörgenova účtu a podívat se na jeho transakce.“

„No jasně, nabral ho někde, kde musel stejně zastavit,“ přemýšlela Tuvessonová.

„Dobrý postřeh,“ uznal Skála a otočil se na Tuvessonovou. „Ten novej není zas tak marnej. Bohužel to zabere spoustu času. Banky se to s oblibou snaží protahovat donekonečna.“

Fabian dobře věděl, že má Skála pravdu. Řešení představovala Niva Ekenhielmová z FRA, civilní zpravodajské služby. Dokázala prolomit jakékoli počítačové zabezpečení a dostat se k požadovaným informacím. Niva mu hodně pomohla během vyšetřování jeho posledního případu. Ale její pomoc nebyla zadarmo a Fabian sám sobě slíbil, že už se jí nikdy neozve.

Žena z centrály Öresundského mostu ho okamžitě poznala po hlase a zeptala se ho, jak jim to jde s případem a jestli už našli vraha. Fabian jí vyhýbavě odpověděl, že vyšetřování stále pokračuje a že dělají všechno, co je v jejich silách, aby případ vyřešili co nejdřív.

„Aha, rozumím. Máte povinnost mlčenlivosti a nesmíte mi vyzradit žádné detaily, abyste neohrozil průběh vyšetřování,“ řekla žena typickým skånským nářečím. „Ale že je to ten jeho spolujezdec? Že jo?“

„Jak jistě chápete, nemůžu vám prozradit všechno, co víme,“ odbyl ji a doufal, že to bude stačit. Potřeboval její pomoc a nerad by na ni byl nepříjemný.

„To beru jako ano. Ale nemusíte se bát, já to do médií nepustím. Aspoň prozatím.“

Fabian si uvědomil, že bude nejlepší, když v ní vzbudí pocit, že je do případu zasvěcená.

„To byste přece neudělala. Na to jste moc chytrá a my přece nechceme, aby se pachatel dozvěděl, kolik toho víme, že ne?“

„Jasně že ne.“

„A právě kvůli tomu, že už toho o případu hodně víte, bych vás chtěl požádat ještě o jednu věc.“

„O jakou?“

„Myslíte, že byste mi mohla zjistit číslo karty, kterou platil?“

Odpověděla teprve po delší odmlce. „Víte přece, že tyto údaje vám sdělit nemůžu. Jedině když to povolí státní zástupce.“

Není hloupá, pomyslel si Fabian. Bohužel na rozhodnutí státního zástupce neměli čas čekat.

„Ale že jste to vy, Fabian Risk, takový můj osobní Wallander, udělám výjimku. Ale mám jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Že se za mnou zastavíte, až příště pojedete kolem.“

Fabian zašel se sluchátkem od handsfree v jednom uchu do kuchyňky, kde stál velký kávovar se spoustou tlačítek označujících různé způsoby přípravy kávy. Vybral si capuccino, a zatímco se ve sluchátku ozýval vyzváněcí tón, Fabian poslouchal, jak stroj pracuje. Věděla, že jí volá on, tím si byl jistý. Určitě tam sedí, drží mobil v ruce a dívá se na displej.

„Jak se sakra opovažuješ mi volat?“

Fabiana to úplně vykolejilo a marně dumal, co říct.

„Haló? Myslíš, že nevím, že to jsi ty? Ty jsi ale…“

„Nivo, já jsem nechtěl…“

„My dva jsme spolu skončili. Copak jsi na to zapomněl?“

„Ne, nezapomněl, a kvůli tomu taky nevolám.“

„Jasně, určitě mi voláš, abys mi povyprávěl, jaká jste teď šťastná rodinka, když jste vyklidili pole a emigrovali do Skåne?“

„Volám proto, že potřebuju pomoc ohledně jednoho případu, a potřebuju to co nejdřív,“ řekl Fabian a ticho na druhém konci si vyložil jako dobré znamení. Už se uklidnila. „Vyšetřuju vraždu dávného spolužáka. Určitě jsi o tom četla v novinách. Učitel dílen, kterému uřízli ruce.“

„No jo, to se může stát jen ve Skåne. Takže to je tvůj kamarád ze třídy?“

„Kamarád… no, nevím. Chodili jsme spolu do třídy a já bych potřeboval zjistit seznam jeho platebních transakcí z dvaadvacátého června.“

„Tak mi pošli číslo jeho karty a já se ozvu.“

„Dobře. Děkuju. Jsi moc hodná. A jen abys věděla, vůbec jsem nechtěl…“

„A jak se jinak máš?“

„Ale jo. Právě jsme se přestěhovali, tak je všechno vzhůru nohama. Ale mám pocit… Asi se to srovná. A co ty?“

„Jako obvykle, je mi mizerně a smutno. Terapeut mi říkal, že to bude trvat, než se z toho dostanu.“

„Určitě ti bude brzo líp, když jsem se odstěhoval a ty budeš mít celý Stockholm pro sebe.“

„A k čemu mi to kurva je, když mi budeš pořád volat?“

Fabian se chystal odpovědět, ale nestihl to. Už hovor típla. Vzal si capuccino, ochutnal ho a zbytek vylil do dřezu.

7

„TATI, VÍŠ, CO jsme dělali?“ zvolala Matilda a rozběhla se k Fabianovi, který vcházel do dveří. „Byli jsme se koupat! Byly tam velikánský vlny a hrozně studená voda! A zítra tam půjdeme zas a máma mi slíbila, že mi koupí nový plavky!“ Skočila mu do náruče. „Nemohl bys zítra jít s náma? Prosím.“

„Já nevím. Co když na mě ta voda bude moc studená?“ Pokračoval do kuchyně s Matildou v náruči.

„Tati, prosím. Prosím.“

Fabian došel k Sonje, která prostírala stůl k večeři, a dal jí pusu.

„Můžeme jíst,“ řekla s úsměvem. „Jak to šlo? Už to máš z krku?“ Svlékla si zástěru a podívala se mu do očí.

„Miláčku, já…“

„Aha, chápu. Zapomeň, že jsem se vůbec ptala. Zapomeň, že jsi vlastně měl mít dovolenou.“

„Miláčku…“

„Už se o tom nebudeme bavit. Dojdi radši pro Thea.“

„Jasně, a kde je?“

„U sebe v pokoji.“

„Byl tam zavřenej celej den,“ řekla Matilda.

„On se nebyl s vámi koupat?“

„Ne, těšil se, že s ním půjdeš koupit šnorchl a potápěčské brýle,“ poznamenala Sonja.

„Tati. Slib mi, že s náma zítra půjdeš. Prosím, slib mi to.“

„Dobře, slibuju. Dorazím, hned jak to půjde…“

„Ty jsi ale ošklivej.“ Matilda se mu vykroutila ze sevření.

Fabian zamířil ke schodům, ale vtom zazvonil telefon. „Oni už ho zapojili?“

„Očividně jo.“ Sonja popošla k telefonu a zvedla sluchátko. „Ano, tady Sonja Risková… Aha. Ano, je tady. To je pro tebe.“

Fabian z jejího strohého tónu ihned poznal, kdo mu volá. Ty zmije jedna proradná, pomyslel si, než od Sonji převzal sluchátko a odešel s ním do obýváku.

„Ano, tady je Fabian Risk,“ ohlásil se svým nejoficiálnějším tónem.

„Čau fešáku,“ odpověděla Niva na druhém konci. „Říkala jsem si, že bude lepší, když ti zavolám domů, a ne na mobil, aby to nevypadalo nějak podezřele. Protože na tomhle telefonátu není nic závadnýho, že ne?“

„Ne, vůbec ne.“ Fabian se podíval na Sonju a pokrčil rameny.

„Našla jsi něco?“

„Ty jsi vždycky trochu moc hr. Upřímně řečeno nechápu, jak to Sonja snáší. Když konečně přijde na věc, je hned po všem.“

„Nivo, právě jsme se chystali večeřet.“

„To je roztomilý. Benzinka OK v Lellinge v 22.22, sedm set třicet devět dánských peněz. Kromě obchoďáku v Puttgardenu, kde nakoupil tolik piva, že by to stačilo na celej Oktoberfest.“

„Fajn, děkuju za pomoc.“

„Za málo.“

Fabian odložil sluchátko a usedl ke stolu. Sonja samozřejmě chtěla vědět, co se děje. A měla na to plné právo.

Ale bude muset počkat.

Počkat, až se Fabian vrátí zase domů.

Hodiny už ukazovaly něco po desáté, když Fabian vyšel z domu, nastartoval a rozjel se do tmy. Čerpací stanice OK v Lellinge se nacházela kousek od Køge, asi padesát kilometrů na jih od Kodaně, a Fabian předpokládal, že tam dorazí chvíli před půlnocí.

Navzdory tomu, že Theodor odmítal opustit svůj pokoj a Matilda se na něj stále zlobila, o Sonje nemluvě, rozhodl se neodkládat cestu na druhý den. Podařilo se mu získat mírný náskok a nemohl si dovolit promarnit celou noc.

Pachatel nemohl vědět, kde a kolikrát Jörgen zastaví. Ale určitě počítal s tím, že cestou bude muset minimálně jednou tankovat. Podle Molandera obsahovala nádrž chevroletu osmdesát osm litrů pětadevadesátioktanového benzinu. Nádrž měla celkovou kapacitu sto dvacet litrů, což znamenalo, že Jörgen spotřeboval třicet dva litrů, než ho v dílně potkala smrt. Sto čtyřiačtyřicet kilometrů odtamtud, počítáno přes most, se nacházela čerpací stanice, kde natankoval. Třicet dva litrů na sto čtyřicet čtyři kilometrů znamenalo, že plně naložený pick-up spotřeboval dvacet dva litrů na sto kilometrů, což se zdálo zcela přiměřené a dalo se z toho vyvodit, že Jörgen jel bez zbytečných oklik rovnou do dílny.

Jörgen Pålsson použil v Dánsku kartu jen jednou. Přesně ve 22.22 zaplatil sedm set třicet devět dánských korun, což odpovídalo asi pětasedmdesáti litrům benzinu. Za předpokladu, že vyjížděl z Ödåkry s plnou nádrží a natankoval až po třech stech osmdesáti kilometrech v Lellinge, by těch pětasedmdesát litrů celkem sedělo. O padesát šest minut později, ve 23.18, minul pokladnu v Lernackenu. Ujet ten úsek by mu nemělo trvat déle než čtyřicet minut. To znamenalo, že se na čerpací stanici zdržel tak patnáct dvacet minut, než pokračoval v cestě.

Teď už se spolujezdcem.

Muž v budce vrátil Fabianovi kartu a závora před ním se otevřela. Fabian sešlápl plyn a o zbytek se postarala automatická převodovka. V rádiu právě hráli jeho oblíbenou písničku. Zesílil ji a prostor auta zaplnil hlas Kate Bush.

Bylo to poprvé, co jel po mostě. Výhled z něj byl skoro magický. Obloha ve svitu půlměsíce přecházela z tmavomodré do zlaté a zrcadlila se hluboko pod ním v klidných vodách Öresundu.

And if I only could

Make a deal with God

And get him to swap our places

Be running up that road

Be running up that hill

8

GLENN GRANQVIST SE POSADIL k jídelnímu stolu, odšrouboval víčko sklenice a podíval se na kousky sleďů plovoucí v zakaleném láku. Ta sklenice mu tady zbyla po Anki a on sám sledě opravdu nemusel. Vadila mu jejich konzistence a musel je polykat vcelku, a aby je byl schopen vůbec pozřít, zapíjel je studeným pivem.

Teď už žádné pivo neměl. Vlastně už neměl nic, co mu chutnalo, a likvidoval teď sklenice, jejichž datum spotřeby dávno minulo. Olivy, kyselé okurky, hořčici, remuládu a všechny Ankiny pitomé nakládané sledě. Vylovil kousek sledě, nacpal si ho do pusy a spláchl ho nálevem z ananasu v plechovce.

Od té doby, co ho dostihla zpráva o Jörgenově osudu, žil v neustálém napětí. Nemohl si v klidu sednout, musel být pořád v pohybu. Byl celý jako na trní a připadalo mu, že srdce mu tluče aspoň dvakrát rychleji než normálně. Jeho nejlepší kamarád zemřel. A ne následkem tragické nehody ani náhlé choroby. Někdo ho vědomě připravil o život tak promyšleným a ukrutným způsobem, že Glennovi naskakovala husí kůže, jen na to pomyslel.

Vzpomínal na všechno dobré, co spolu za ty roky zažili. Třicet sedm let se znali. To je pro někoho celý život. Až se mu z toho zatočila hlava. Poprvé se potkali v první třídě. Skoro okamžitě se spolu začali prát. Pak se z nich stali nejlepší kamarádi a drželi spolu v dobrém i zlém.

Také spolu udělali pár blbostí. Vlastně docela dost velkých blbostí, když o tom tak přemýšlí. Většinu toho hodili za hlavu a občas se spojenými silami přesvědčovali o tom, že se nemají za co stydět. A ono to fungovalo. Celá ta léta v noci spal jako miminko a svědomí měl čisté jako lilium. Až doteď.

Před týdnem a pár dny mu zavolala Lina a řekla mu, že Jörgen zmizel. Glenn okamžitě dostal tušení, co se chystá, a od té doby na něj odevšad vyskakovaly vzpomínky. Staré zasuté vzpomínky, udusané k nepoznání a přelité asfaltem, odkud už nikdy neměly vykouknout na denní světlo.

Jenže přesně to se teď dělo.

Jörgenova smrt ho ani v nejmenším nepřekvapila, ani to, že ho někdo zavraždil. Co ho však vyděsilo k smrti, byly ty uříznuté ruce. Kdyby nebylo tohoto detailu, určitě by si mohl dopřát kýžený spánek. Mohl by po Jörgenovi truchlit a být Lině oporou. Teď se jí ani neodvažoval zavolat. Právě ruce totiž byly Jörgenovou specialitou. Mlácení pěstmi. Ničím jiným, jen pěstmi. Klidně si je rozmlátil do krve, bylo mu to jedno. Na to byl vždycky vysazený. Teprve později, když vychodili základku, začal používat boxer. Glennovou specialitou zase byly kopance lesklými červenými martenskami s ocelovou špičkou.

Zpětně nedokázal pochopit, proč v tom pokračovali tak dlouho. Když chodili do školy, bylo to jiné. Tehdy se nudili a potřebovali si něčím ukrátit čas. A proč se nerozptýlit obětí, která dělala všechno, co jí řekli, a před kterou se stačilo jen objevit a doslova se rozklepala strachy. Ale pak, po škole? Jako by se z toho stala závislost a oni s tím nemohli přestat, dokud neumřel, což si mysleli, že se po jejich poslední návštěvě opravdu stalo. Tak tomu totiž říkali.

Návštěva.

Která trvala víc než pět hodin. Jedenáct let po ukončení devítky.

Po opuštění základní školy ho nechali na pokoji a zabývali se jinými. Ve skutečnosti je přestal bavit a oni na něj tak nějak zapomněli. Ale jednou, když zrovna byli na tahu v Kodani, Jörgena zničehonic napadlo, že se mu znovu ozvou a uskuteční poslední návštěvu.

Existují tabulky s hodnotami, kolik kalorií tělo spálí při běhu, při sexu nebo jen tak při spánku. Ale žádná tabulka neuváděla, kolik kalorií tělo spálí při bití. Každopádně to muselo být hodně, protože po třech hodinách byli s Jörgenem úplně vyřízení.

On křičel, brečel a prosil o slitování. Říkal, ať si vezmou všechny jeho peníze, že udělá úplně cokoli, jen když přestanou. Ale nic udělat nemohl. Jenom umřít. Vzdát to.

Jenže ten hajzl se držel. Jasně, mohli ho bodnout nožem. Ale to by byl podfuk. Ruce a nohy, toť vše. Nic jiného.

Pak odešli z bytu, v hospodě U Třech koní si dali hovězí plátek s hranolky a béarnskou omáčkou a oba vypili velkou kolu. Glenn si dodnes pamatoval, jak strašně mu chutnala. Jako by se jejich těla hlasitě dožadovala přísunu cukru. Pak si zahráli pinball. Podařilo se mu získat několik bonusů a určitě by překonal svůj osobní rekord, kdyby se hra nezasekávala. V restauraci o mlácení nepadlo ani slovo. Ale panovala mezi nimi nevyslovená dohoda. Budou v tom pokračovat, dokud on to nevzdá. Dokud to definitivně nezabalí. Jednou provždy.

Když se do bytu vrátili, ukázalo se, že se mu podařilo doplazit do předsíně a shodit ze stolku telefon. Copak mohl vědět, že je kabel přestřižený?

O dvě hodiny později to vzdali oni. Bylo to vůbec poprvé, kdy je přestalo bavit někoho mlátit. Poslední půlhodina už byla vyloženě jednotvárná a bez náboje a on si pamatoval, že se nakonec dohodli, že i když zatím není mrtvý, určitě chcípne během několika hodin sám.

V následujících týdnech se v novinách pídili po úmrtním oznámení anebo jakékoli zprávičce o vraždě. Ale nic neobjevili. Ani to nikdo nenahlásil policii. Po dvou měsících se odvážili do jeho bytu vrátit a zjistili, že je prázdný, všechno bylo vystěhované. Zmizel. Vypařil se.

Sílila v něm sžíravá obava. Obava, kam se vlastně jejich oběť poděla. Chce se jim snad pomstít? Několikrát o tom spolu mluvili a došli k tomu, že se pravděpodobně není čeho bát, a po několika letech tomu Glenn už nevěnoval jedinou myšlenku.

Uříznuté obě ruce. Kurvafix!

Znamenalo to snad, že teď je na řadě on? Hodlá mu uříznout nohy? Lehl si na gauč v kuchyni a zavřel oči. Připadalo mu, že ho únava postupně požírá zevnitř. Ale neodvažoval se usnout, těch pár hodin, které za poslední týden naspal, pro něj bylo ještě děsivějších než bdění. Zdály se mu tak podivné sny jako nikdy předtím. Potlačené vzpomínky vypluly na povrch překroucené do podoby, která by byla vlhkým snem každého režiséra hororů.

Jednou někde četl o badateli, který dokázal zůstat bdělý jedenáct dní. Po čtyřech dnech začal mít halucinace a domníval se, že je Diego Maradona. Po dalších šesti dnech se vzpamatoval, a dokonce porazil své asistenty v pinballu, než konečně usnul.

Jedenáct dní, to by on nikdy nevydržel.

Hlavně si udržet jasnou mysl a soustředění. Nastražit smysly. Posadil se, promnul si oči, nacpal si do pusy ještě jeden kousek sledě a snažil se ho spolknout, ale nešlo to. Nálev z ananasu už dopil a sleď mu nechtěl vklouznout do krku, až se Glenn nakonec obrnil a sledě rozkousal. Musí jíst. Musí udržovat tělo v chodu, jinak nebude mít sebemenší šanci, až půjde do tuhého. Protože on se rozhodně hodlá bránit. Ať se stane cokoli, bude bojovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oběť bez tváře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.