MÁ MĚ RÁD, NEMÁ MĚ RÁD

SALLY THORNOVÁ

Sally Thorneová: Má mě rád, nemá mě rád

Copyright © 2016 by Sally Thorne

Translation © Daniela Klečková, 2017

ISBN 978-80-249-4778-5

Ivy Stoneové s láskou

Kapitola 1

Mám teorii. Když někoho nenávidíte, znepokojivě to připomíná lásku. Mockrát jsem si jen tak pro sebe srovnávala lásku s nenávistí a došla jsem k následujícím závěrům. Láska i nenávist jsou instinktivní. Při pomyšlení na určitou osobu se vám sevře žaludek. Srdce v hrudi se splaší a začne bít tak silně, že to ostatní vidí i přes oblečení. Ztrácíte chuť k jídlu a nemůžete spát. Jakmile se dotyčný dostane do vaší blízkosti, krev vám zpění nebezpečný adrenalin a zvažujete, zda zabojovat, nebo prchnout. Přestáváte se ovládat. Stravuje vás to a děsí.

Láska i nenávist jsou protipóly jedné a té samé hry – kterou musíte vyhrát. Proč? Jde o vaše srdce a ego. Věřte mi, já bych to měla vědět.

Je pátek po obědě. Ještě několik hodin budu uvězněná za stolem. Byla bych vděčná za samotku, ale bohužel mám v cele spoluvězně. Pravidelné tikání jeho hodinek mě jitří jako vrývání zářezů do zdi.

Zabrali jsme se do jedné z našich dětinských her, k níž není třeba slov. Je to strašlivě nedospělé jako všechno, co děláme.

Asi bych vám měla říct něco o sobě: Jmenuju se Lucy Huttonová. Jsem výkonná asistentka Helene Pascalové, jedné ze dvou ředitelů Bexley & Gamin.

Svého času se naše malé nakladatelství Gamin Publishing ocitlo na pokraji krachu. V dané ekonomické situaci lidé neměli peníze na splácení hypoték a literatura se stala luxusem. Knihkupectví ve městě končila jako svíčky sfouknuté větrem. Obrnili jsme se a čekali na téměř jistý konec.

V hodině dvanácté došlo k dohodě s jiným nakladatelstvím bojujícím stejně jako my o přežití. Gamin Publishing nezbylo nic jiného, než uzavřít sňatek z rozumu s hroutícím se impériem zla známým pod názvem Bexley Books, jemuž vládl sám nesnesitelný Bexley.

Když si lidé balili věci a stěhovali se do nového společného domova, všichni pevně věřili tomu, že právě jejich nakladatelství zachraňuje to druhé. Nikdo z toho neměl radost. Bexleyovci vzpomínali na starý stolní fotbal z jídelny s nostalgií zažívanou nad zažloutlými fotografiemi. Nechápali, jak mimoňové z Gamin mohli tak dlouho přežít se svým ignorováním klíčových ukazatelů výkonnosti a naivním přístupem k literatuře jako k umění. Bexleyovci byli přesvědčeni o tom, že čísla jsou důležitější než slova. Knihy pro ně byly zbožím. Prodávejte zboží. Soutěžte o nejlepší tým. A zas hurá do nové akce.

Gaminovci se třásli hrůzou, když viděli, jak hluční noví příbuzní prakticky trhají stránky z jejich Brontëových a Austenové. Jak se Bexleymu povedlo svést dohromady tolik duševně spřízněných nádivů, kteří by se spíš hodili na účetnictví nebo právo? Gaminovcům se z duše protivilo přistupovat ke knihám jako ke komoditě. Knihy pro ně vždycky byly a budou malým zázrakem, něčím, čeho je třeba si považovat.

Ještě po roce na první pohled poznáte, odkud kdo přišel. Bexleyovci mají ostře řezané kontury, kdežto Gaminovci jsou rozevlátí do všech stran. Bexleyovci se pohybují v hejnech jako žraloci, pálí od boku čísla a neustále blokují zasedačky na zlověstná Plánovací zasedání. Nebo spíš Intrikářská zasedání. Gaminovci sedí schoulení ve svých kukaních, něžné holubice v hodinových věžích, hloubají nad svými rukopisy a pátrají po dalším literárním objevu. Vzduch kolem nich je prosycený vůní jasmínového čaje a papíru. Zbožňují Shakespeara.

Stěhování do nové budovy bylo dost traumatizující, hlavně pro Gaminovce. Představte si mapu města. Narýsujte přímku mezi starými budovami obou nakladatelství, přesně uprostřed namalujte červenou značku a jste doma. Nová budova Bexley & Gamin je laciná šedá cementová ropucha dřepící na jedné z hlavních dopravních tepen, ze které se odpoledne do toho monstra nedá ani odbočit. Za ranního šera působí ropucha ledovým dojmem a odpoledne zase upoceně. Má ovšem jedno plus: v suterénu je pár míst na parkování – i když obvykle je vyfouknou ranní ptáčata nebo rovnou můžu napsat Bexleyovci.

Před stěhováním si Helene Pascalová s Bexleym prošli celou budovu a stalo se něco nevídaného: na něčem se shodli. Horní patro budovy působí jako výsměch. Jediná kancelář pro ředitele? Je nutné přikročit k radikální rekonstrukci.

Po hodinové výměně názorů, nabité takovou nevraživostí, že se v očích bytového architekta zaleskly potlačované slzy, se Helene s Bexleym dokázali shodnout na jediném slovu charakterizujícím nový styl, a to zářivý. Poté už se nedohodli na ničem. Rekonstrukce do puntíku splnila zadání. Desáté patro se změnilo na krychli ze skla, chromu a černých dlaždiček. Každá plocha se dala využít jako zrcadlo, před kterým jste si mohli vytrhávat obočí – stěny, podlahy, strop. Dokonce i desky pracovních stolů máme skleněné.

Soustředěně pozoruju svůj dokonalý odraz. Zvednu ruku a podívám se na nehty. Můj odraz mě následuje. Vjedu si rukou do vlasů a upravím si límeček. Jsem jako v transu. Málem jsem zapomněla, že tuhle hru hraju s Joshuou.

Sedím tu se svým spoluvězněm, protože každý ambiciózní generál má ve válce k ruce někoho na špinavou práci. Nepadalo v úvahu, aby se naši ředitelé dělili o jednoho asistenta, protože pak by se jeden z nich musel uchylovat k ústupkům. Posadili si nás za dveře svých nových dvou kanceláří a nechali nás, ať ukážeme, co umíme.

Jako by mě strčili do arény v Koloseu, abych vzápětí zjistila, že tu nejsem sama.

Zvednu pro změnu pravou ruku. Můj odraz mě pohotově následuje. Podepřu si dlaní bradu, zhluboka si povzdechnu a ozvěna se odrazí ode zdi. Nadzvednu levé obočí, protože vím, že tohle on nedokáže, a přesně podle mého očekávání jen bezmocně nakrčí čelo. Tuhle hru jsem vyhrála. Nedám na sobě znát, jakou mi to udělalo radost. Nehnu ani brvou, tvářím se bezvýrazně jako socha. Sedíme proti sobě, podepíráme si rukou bradu a díváme se navzájem do očí.

Nikdy tu nejsem sama. Naproti mně sedí asistent ředitele Bexleyho. Jeho poskok a pravá ruka. Druhá a naprosto zásadní věc, kterou byste o mně měli vědět, je tahle: nenávidím Joshuu Templemana.

Teď právě napodobuje každý můj pohyb. Je to Hra na zrcadlo. Náhodný pozorovatel by si ničeho nevšiml; je nenápadný jako stín. Ale já o něm vím. Každý můj pohyb zopakuje s nepatrným zpožděním na své straně kanceláře. Přestanu si podepírat bradu, nakloním se ke stolu a on bez váhání udělá to samé. Je mi osmadvacet a připadám si, že jsem se trhlinami v nebi a pekle propadla rovnou do očistce. Zas jsem v mateřské školce. V léčebně duševně chorých.

Vyťukám na klávesnici svoje heslo: N4NAVIDIMJOSHUUS1L4N4. Stejně tak všechna moje předchozí hesla byla variací na to, jak moc nenávidím Joshuu. Šíleně. Vsadila bych se, že on používá heslo N4NAVIDIMLUCINDUNAV3KY. Zvoní mi telefon. Julie Atkinsonová z autorských práv mi taky leží v žaludku. Nejradši bych telefon vyrvala ze zásuvky a hodila z okna.

„Nazdar, jak se máš?“ Když telefonuju, vždycky jsem přehnaně milá. Joshua proti mně začne nemilosrdně bušit do klávesnice a obrací oči v sloup.

„Chci tě o něco poprosit, Lucy.“ Je mi jasné, co bude následovat.

„Potřebuju prodloužit termín na měsíční zprávu. Mám pocit, že se mi rozjíždí migréna. Už nemůžu koukat do počítače.“ Patří k těm nesnesitelným lidem, kteří slovo migréna protahují s tragickým podtónem.

„Samozřejmě, chápu. Na kdy to vidíš?“

„Jsi strašně hodná. V pondělí odpoledne to máš na stole. Potřebuju přijít později.“

Když na to kývnu, budu její zprávu číst v pondělí do noci, aby byla připravená na schůzi vedení v úterý devět ráno. Už teď to vypadá, že příští týden bude v pytli.

„OK.“ Cítím, jak se mi svírá žaludek. „Snaž se, prosím tě, aby to bylo co nejdřív.“

„A samozřejmě Brian svoji zprávu dneska taky nestíhá. Jsi zlato. Moc si vážím toho, jak jsi vstřícná. Všichni si říkáme, že jsi nejlepší z celého vedení. Někteří lidi nahoře jsou prostě úděsní.“ Její medová slova mě aspoň částečně uchlácholí.

„V pohodě. Uvidíme se v pondělí.“ Zavěsím a ani se nemusím podívat na Joshuu. Je mi jasné, že nechápavě vrtí hlavou.

Po pár minutách k němu vzhlédnu a vidím, že mě upřeně pozoruje. Představte si, že vás za dvě minuty čeká nejdůležitější pohovor v životě a pohled vám sklouzne na vaši bílou košili. Kapsičkou prosakuje azurová modř z kuličkového pera. Na jazyk se vám derou sprosté nadávky, přestáváte se ovládat a žaludek se nezvladatelně bouří. Připadáte si jako idiot a je vám jasné, že jste všechno zpackali. Přesně takovou barvu očí má Joshua, když se na mě dívá.

Bohužel nemůžu říct, že je ošklivý. Měl by vypadat jako malý, tlustý skřet s rozštěpem patra a vodnatýma očima. Kulhat a mít hrb. Samá bradavice a beďary. Žluté, zkažené zuby a pot páchnoucí po cibuli. Ale není to tak. Opak je pravdou. Další důkaz, že na světě není žádná spravedlnost.

Pípnutí ohlašuje příchozí zprávu. Odtrhnu pohled od Joshuy, který má hodně daleko k tomu, aby byl ošklivý, a zaregistruju, že Helene mi posílá požadavek na kalkulaci předběžného rozpočtu. Otevřu si zprávu z minulého měsíce, abych se měla od čeho odrazit, a pouštím se do práce. Pochybuju, že nás čeká lepší měsíc. S nakladatelským průmyslem to jde vytrvale z kopce. Na chodbách už jsem několikrát zaslechla slovo restrukturalizace a je mi jasné, kam to spěje. Pokaždé, když vystoupím z výtahu a spatřím Joshuu, položím si stejnou otázku: Proč si nesháním jinou práci?

Nakladatelství mě fascinují od osudové exkurze v jedenácti. Už tenkrát jsem měla slabost na knížky. Můj život se točil kolem výprav do městské knihovny, které jsem podnikala jednou týdně. Půjčovala jsem si maximální povolený počet knih a poznávala jsem knihovnice podle zvuku podrážek, když procházely kolem regálů s knížkami. Až do této exkurze jsem byla pevně rozhodnutá stát se knihovnicí. Dokonce jsem vynalezla vlastní katalogový systém pro svoji knihovnu. Tak jsem byla posedlá knihami. Před exkurzí do nakladatelství jsem nikdy moc nepřemýšlela o tom, jak kniha vzniká. Otevřel se mi nový svět. Takže já se můžu živit tím, že budu vyhledávat nové autory, číst si knížky a rozhodovat o jejich konečné podobě? Vymýšlet nové obálky a vytvářet dokonalé stránky bez oslích uší a poznámek tužkou? Byla jsem z toho celá pryč. Milovala jsem nové knížky. Dávala jsem jim přednost před ostatními. Když jsem přišla domů, oznámila jsem rodičům, že až vyrostu, budu pracovat v nakladatelství.

Je skvělé, že si plním dětský sen. Ale mám-li být upřímná, hlavním důvodem, proč si v tuhle chvíli nesháním novou práci, je něco jiného: tu radost Joshuovi neudělám. Zaberu se do práce rušená jen tím, jak vztekle buší do klávesnice a klimatizace tiše přede. Občas sáhne po kalkulačce a něco na ní vyťukává. Vsadila bych se, že i jemu Bexley přikázal, aby připravil návrh na rozpočet. Oba úřadující ředitelé pak napochodují do bitvy vyzbrojeni čísly, která patrně nebudou souhlasit. Ideální munice pro nepřátelskou palbu.

„Promiň, Joshuo.“

Plnou minutu mě nebere na vědomí. Buší do klávesnice ještě s větší razancí. Kam se na něj hrabe Beethoven se svým klavírním koncertem!

„Ano, Lucindo?“

Dokonce ani naši mi doma neříkají Lucindo. Zatnu zuby, ale vzápětí uvolním čelisťové svaly. Můj zubař mi klade na srdce, ať na to myslím.

„Děláš na předběžném rozpočtu na další čtvrtletí?“ Zvedne obě ruce z klávesnice a upřeně se na mě zadívá.

„Ne.“

Zhluboka vydechnu a zas se skloním nad stolem.

„Dodělal jsem to před dvěma hodinami.“ Zas se dá do psaní. Podívám se na prázdnou plánovací tabulku před sebou a počítám do deseti.

Oba pracujeme rychle a máme pověst „dokončovatelů“ – abyste rozuměli, to jsou lidi, co dodělávají nepříjemné a příliš náročné úkoly, kterým se ostatní vyhýbají.

Já osobně se radši s každým posadím a všechno prodiskutujeme mezi čtyřma očima. Joshua používá výhradně e-maily. Každý z nich zakončí zkratkou J. Udělalo by mu něco, kdyby napsal Joshua? Zřejmě to je moc úhozů do klávesnice. Nejspíš by vám spatra vysypal z rukávu, kolik minut tím každoročně ušetří B&G.

Zastáváme stejnou pracovní pozici, ale jinak jsme pravými opaky. Dělám, co můžu, abych do nové instituce zapadla, ale zároveň vším z B&G vyčnívám. Jsem do morku kostí Gaminovec. Mám moc nápadnou rtěnku a neposlušné vlasy. Moje boty na dlážděné podlaze příliš hlasitě klapou. Nejsem schopná vzít kreditku a koupit si za ni černý kostým. V Gamin jsem nikdy žádný nepotřebovala a zarputile odmítám splynout s Bexleyovci. Můj šatník se skládá z úpletů a módy v retro stylu. Jsem něco jako šmrncovní intelektuálka, aspoň doufám.

Trvá mi tři čtvrtě hodiny, než splním úkol. Závodím s časem, jenže čísla nejsou mojí silnou stránkou, a namlouvám si, že Joshuovi to muselo zabrat hodinu. Soutěžím s ním i v myšlenkách.

„Díky, Lucy!“ Od nablýskaných dveří ředitelské kanceláře se ozve slabé Helenino zvolání hned, jak odešlu dokument.

Znovu si zkontroluju doručenou poštu. Všechny termíny jsem stihla. Mrknu na hodiny. Patnáct patnáct. V odrazu na nablýskaném obkladu zdi vedle monitoru si překontroluju rtěnku. Zaletím očima k Joshuovi, který mě pozoruje se zjevným pohrdáním. Opětuju jeho pohled. Pustili jsme se do hry Na pohledy.

Ještě bych měla dodat, že hlavním cílem všech našich her je vyloudit na soupeřově tváři úsměv, nebo ho rozbrečet. Tak nějak. Hned poznám, když vyhraju.

Při prvním setkání s Joshuou jsem udělala kardinál ní chybu: usmála jsem se na něj. Vrhla jsem na něj svůj nejlepší zářivý úsměv, při kterém jsem obnažila zuby a v očích mi zajiskřil nerozvážný optimismus, jako by sloučení našich nakladatelství nebyla nejhorší věc, co mě kdy potkala. Změřil si mě od temene hlavy po podrážky bot. Dlouho mu to netrvalo, měřím totiž pouhých sto padesát dva centimetrů. Pak se zadíval z okna. Ani nehnul brvou a nemůžu se zbavit pocitu, jako by od té doby nosil můj úsměv jako trofej v náprsní kapse. Vede přede mnou. Po našem nešťastném začátku stačilo pár týdnů a ovládla nás vzájemná nevraživost. A její míra začala přetékat jako vana, do níž systematicky odkapává kohoutek.

Zakryju rukou zívnutí a zadívám se na Joshuovu náprsní kapsu na levém hrudním svalu. Každý den nosí stejnou košili v odlišné barvě. Bílou, špinavě bílou s proužkem, krémově bílou, světle žlutou, hořčicově žlutou, blankytně modrou, světle tyrkysovou, holubí šeď, tmavě modrou a černou. Střídá je v neměnném pořadí.

Čistě náhodou jsem si nejvíc oblíbila tyrkysově modrou a nejmíň hořčicově žlutou, kterou má právě na sobě. Vypadá dobře ve všech košilích. Sluší mu všechny barvy. Kdybych si já oblékla hořčicově žlutou, vypadala bych jako mrtvola. A on si naproti mně sedí a vypadá zdravě a opáleně jako jindy.

„Dnes hořčice,“ poznamenám nahlas. Proč jen musím šťourat do vosího hnízda? „Nemůžu se dočkat, až budeš mít v pondělí blankytně modrou.“

Vrhne na mě pohled, jenž je zároveň samolibý i podrážděný. „Nějak moc mě pozoruješ, Jahůdko. Rád bych ti připomněl, že poznámky ohledně vzhledu jsou v rozporu s politikou personálního oddělení B&G.“

Aha, Hra na osobní. Tu jsme nehráli, ani nepamatuju.

„Přestaň mi říkat Jahůdko, nebo tě tam sama nahlásím.“

Oba si o tom druhém vedeme záznamy. Tedy aspoň se domnívám, že to dělá i on; zdá se, že si pamatuje všechny moje prohřešky. Já si schovávám na disku heslem chráněný dokument, ve kterém zaznamenávám všechny levárny, které jsme si s Joshuou Templemanem kdy provedli. V posledním roce jsme si oba čtyřikrát stěžovali na osobním na toho druhého.

Kvůli přezdívce, kterou mě ponižuje, obdržel ústní i písemné napomenutí. Já dostala dvě napomenutí; jedno za slovní napadení a druhé za jeden dětinský vtípek, který se mi trochu vymknul z ruky. Nejsem na to zrovna hrdá.

Asi se mu nedaří zformulovat odpověď, takže se zas začneme upřeně pozorovat.

TĚŠÍM SE, až Joshuovy košile začnou tmavnout. Dnes má tmavomodrou a po ní bude následovat černá. Ať žije černý výplatní den!

Moje finance tomu odpovídají. Chystám se jít pěšky pětadvacet minut z B&G, abych si vyzvedla auto od Jerryho („automechanik“), a vyždímám kreditku na doraz. Zítra bereme a dorovnám zůstatek. Z auta celý víkend zas kape černý olej a všimnu si toho až v době, kdy si Joshua obleče košili v barvě bílého jednorožce. Volám Jerrymu. Vracím auto a zas šetřím a skrblím, abych přežila. Košile tmavnou. Musím s tím autem něco udělat.

Teď se Joshua opírá o zárubeň Bexleyových dveří. Dveřní výplň za jeho mohutnou postavou skoro mizí. Nic mi neunikne, protože ho špehuju v odraze na stěně vedle monitoru. Slyším tichý, zastřený smích, který má hodně daleko k Bexleyovu oslímu hýkání. Přejedu si dlaněmi po předloktí a uhladím neposlušné chloupky. Neotočím se, abych na něj líp viděla. Přistihl by mě. Vždycky se mu to povede. Pak se na mě škaredí.

Hodiny pomalu škobrtají k pětce a zaprášenými okny jsou vidět bouřkové mraky. Helene odešla už před hodinou – jednou z výhod ředitelování je pracovní doba shodná s rozvrhem školáka na základce a přesouvání všech povinností na mě. Bexley tu tráví víc času, protože má hodně pohodlnou židli, a když na něj začnou dopadat šikmé paprsky odpoledního slunce, upadá do dřímoty.

Nechci, aby to vyznělo, jako bychom s Joshuou řídili horní patro, ale popravdě řečeno občas to tak vypadá. Finanční a prodejní tým podávají hlášení přímo Joshuovi a ten redukuje obrovské množství informací na stravitelnou zprávu, kterou naservíruje Bexleymu, jehož obličej pak brunátní úsilím pochopit, co se po něm vlastně chce. Mně zas podává hlášení redakční, korporátní a marketingový tým a já z jejich zpráv jednou za měsíc dělám výtah pro Helene… V podstatě jí vše také servíruju až pod nos. Svazuju jí stránky kroužkovou vazbou, aby si v nich mohla listovat, až bude na rotopedu. Používám její oblíbený font. Každý den, který tu strávím, je pro mě výzvou, poctou, obětí i frustrací. Ale když si uvědomím, co všechno jsem od svých jedenácti musela podniknout pro to, abych se sem vyškrábala, všechno přehodnotím. Něco takového se nedá zapomenout. A snažím se s Joshuou ještě chvilku vydržet.

Na porady s vedoucími divizí nosím domácí koláče a všichni mě zbožňují. Říkají o mně, že jsem zlatá. Joshua nosí na porady svých lidí špatné zprávy a je hodnocený podstatně odlišně.

Kolem mého stolu přefuní Bexley s kufříkem v ruce. Musí nakupovat v nadměrných pánských velikostech pro zakrslíky. Kde jinde by sháněl tak krátké a široké obleky? Plešatí, má jaterní skvrny a je nestydatě bohatý. Jeho děda založil Bexley Books. S gustem Helene připomíná, že ona je tu jen zaměstnaná. My s Helene se zas na základě svých postřehů shodneme na tom, že on je zdegenerovaný dědek. Přemůžu se a obšťastním ho úsměvem. Křestním jménem se jmenuje Richard. Malý, tlustý Dick. Pinďa.

„Na shledanou, pane Bexley.“

„Na shledanou, Lucy.“ Zastaví se u mého stolu a přejede mi pohledem po červené hedvábné blůze.

„Doufám, že vám Joshua předal výtisk The Glass Darkly, který jsem pro vás vybrala? Je to bomba.“

Tlustoprd Pinďa má obrovskou knihovnu se vším, co v B&G vychází. Samé první výtisky; tradice, již započal jeho děd. Rád se jimi vytahuje před návštěvami, ale jednou jsem se na ně podívala zblízka a jejich hřbety vypadaly zcela nedotčeně.

„Aha, takže to jste vybrala vy?“ Bexley se obrátí k Joshuovi. „Ale o tom jste se mi nezmínil, doktore Joshi.“

Tlustoprd Pinďa ho oslovuje doktore Joshi nejspíš proto, že vypadá tak sterilně. Zaslechla jsem, že když se situace v Bexley Books dramaticky vyhrotila, Joshua vymyslel radikální řez, kterým se zbavili jedné třetiny zaměstnanců. Nechápu, jak s tím může v noci klidně spát.

„Hlavně že se vám to dostalo do rukou,“ odpoví Joshua úlisně a připomene tím svému nadřízenému, že on je tady Šéf.

„Ano, ano,“ odfrkne si a zas se mi zadívá na hrudník.

„Dobře si vedete, vy dva.“

Nastoupí do výtahu a já sklopím hlavu ke své košili. Všechny knoflíky mám zapnuté. Co tam mohl vidět? Vzhlédnu k zrcadlovým stropním kazetám a zahlédnu sotva znatelný stín naznačující rýhu mezi ňadry.

„Kdybys měla ještě víc upnutý výstřih, nebylo by ti už vůbec vidět do obličeje,“ prohodí Joshua k obrazovce a vypne počítač.

„Mohl bys svého šéfa upozornit, že by se mi aspoň občas mohl podívat do očí.“ Také vypnu počítač.

„Pravděpodobně se snaží zjistit, kde máš vedení. Anebo jak funguješ.“

Začnu se soukat do kabátu. „Pohání mě vztek na tebe.“

U koutků úst mu zacuká a poznám, že jsem ho dostala. Pozoruju, jak se snaží zachovat neutrální výraz. „Pokud tě to obtěžuje, měla by sis s ním promluvit. Postavit se mu. Takže dnes večer si budeš lakovat nehty a užírat se tím, jak jsi sama?“

Strefil se náhodou? „Ano. A ty budeš masturbovat a brečet do polštáře, doktore Joshi?“

Podívá se na horní knoflík mojí košile. „Ano. A neříkej mi tak.“

Potlačím smích, který ve mně bublá. Při nastupování do výtahu do sebe nevraživě strkáme. Zmáčkne suterén, já přízemí.

„Dnes jedeš stopem?“

„Mám auto v servisu.“ Natáhnu si balerínky a boty na podpatku strčím do kabely. Teď jsem ještě menší. V matném lesku dveří výtahu vidím, že mu sahám sotva do poloviny bicepsu. Vypadám jako čivava vedle německé dogy.

Dveře výtahu se otevřou v hale. Svět venku se vznáší v modravém oparu; je v něm zima jako v psinci, běhají po něm vrazi a násilníci, a navíc poprchává. Jako na povel kolem nás proletí noviny.

Ohromnou rukou přidrží dveře výtahu a vykloní se, aby zjistil, jak je. Pak ke mně natočí svoje tmavomodré oči a obočí mu vyletí vzhůru. V hlavě se mi vynoří důvěrně známá bublina. Kdyby to tak byl můj přítel! Hned v zárodku ji propíchnu.

„Svezu tě,“ vymáčkne ze sebe.

„Na to zapomeň,“ houknu přes rameno a vezmu nohy na ramena.

Kapitola 2

Přijde středa a spolu s ní krémově bílá košile. Joshua si odskočil na pozdní oběd. V poslední době zas prohodil pár poznámek o tom, co mám ráda a co všechno dělám. Seděly tak přesně, že jedna věc je jistá. Musel čmuchat v mých věcech. Vědění je mocná zbraň a já na něj nemám skoro nic. Nejdřív důkladně prozkoumám svůj pracovní stůl. Helene ani Bexley nejsou zastánci kalendářů v počítačové podobě, a tak musíme mít stejné papírové plánovací kalendáře jako advokátní koncipienti za Dickensových časů. Poznamenávám si do něj jen termíny pro Helene. Počítač až s chorobnou důsledností zamykám, i když jdu jen tisknout. Nezamčený počítač v Joshuově blízkosti? To už mu rovnou můžu dát kódy k odpálení jaderné zbraně.

Za starých časů můj stůl v Gamin Publishing připomínal pevnost vybudovanou z knih. Propisky jsem odkládala do mezer mezi jejich hřbety. Když jsem se zabydlovala v nové kanceláři, hned jsem si všimla, jak holý stůl má Joshua, a začala jsem si připadat trapně dětinská. Kalendář se slovem pro každý den a figurky šmoulů jsem zas odnesla domů.

Před reorganizací jsem měla v práci nejlepší kamarádku. S Val Stoneovou jsme sedávaly na prodřeném koženém gauči ve společenské místnosti a hrály svoji oblíbenou hru: systematicky jsme hyzdily fotky krásných lidí v časopisech. Například já jsem přikreslila knír Naomi Campbellové a Val jí začernila zub. Vrhly jsme se na ni a začaly jí přidělávat jizvy, pásku přes oko, krhavé oči a čertí rohy, až měla tak počmáraný obličej, že nás to přestalo bavit a pustily jsme se do nové oběti.

Val se bohužel zařadila mezi propuštěné a zuřila. Proč jsem ji nevarovala? Ne že by mi to dovolili, i kdybych o tom předem věděla. Nevěřila mi. Pomalu se otočím a můj odraz se mihne na dvaceti různých plochách. Zahlédnu se ve všech velikostech od hrací skříňky po stříbrné plátno. Moje třešňově červená sukně vyletí nespoutaně vzhůru a udělám další piruetu, jen tak, abych ze sebe setřásla nepříjemný pocit, který mě sevře pokaždé, když si vzpomenu na Val.

Každopádně důkladnou prohlídkou svého stolu zjistím, že na něm leží červená, černá a modrá propiska. Růžový samolepicí bloček. Jedna rtěnka. Krabička s papírovými kapesníčky na setření přebytečné rtěnky a slzí beznaděje. Můj plánovací diář. Nic jiného.

Zlehka přecupitám přes mramorovou dálnici. Ocitnu se na Joshuově území. Posadím se na jeho židli a rozhlédnu se kolem sebe jeho očima. Má židli nastavenou tak vysoko, že nohama nedosáhnu na zem. Zavrtím se, abych se zabořila hlouběji do koženého sedadla. Připadám si jako nemrava. Jedním okem nepřestávám sledovat výtah a druhým pátrám po jeho stole a hledám stopy, které by mi mohly posloužit jako vodítko.

Je stejný jako můj pracovní stůl, jen v mužské verzi. Modrý samolepicí bloček. Vedle tří propisek leží tužka. Místo rtěnky tu má plechovku s mátovými bonbony. Jeden mu ukradnu a strčím si ho do kapsičky na sukni, pro kterou jsem předtím neměla žádné využití. Už se vidím, jak pátrám v dragstóru v oddělení s projímadly po něčem podobném, a zahihňám se. Zacloumám zásuvkou od jeho stolu. Zamčená. Stejně tak počítač. Fort Knox. Dobře jsi zahrál, Templemane. Několikrát se bez úspěchu snažím přijít na jeho heslo. Možná není pravda, že mě nenávidí šíleně.

Nemá na stole zarámovanou fotku partnerky ani nikoho blízkého. Šťastného, šklebícího se psa ani vzpomínku na tropickou pláž. Asi pro něj není nikdo tak důležitý, aby si ho dal za rámeček. Při jednom z Joshuových zanícených řečnických projevů na téma odbyt na něj tlustoprd Pinďa sarkasticky zakřičel: „Budeme vám muset sehnat ženskou, doktore Joshi.“

Josh zareagoval slovy: „Máte pravdu, šéfe. Pozoruju, co s člověkem dělá dlouhý půst.“ Díval se při tom na mě. Dobře si pamatuju, kdy to bylo. Zapsala jsem si to do záznamů pro personální oddělení.

Něco mě zašimrá v nozdrách. Joshuova kolínská? Feromon, který mu vyzařuje z pórů? Fujtajbl. Rozevřu jeho plánovací diář a hned mě něco praští do očí; slabý kód tužkou po straně u každého dne. Sáhnu po telefonu, vyfotím jednu stránku a připadám si úžasná jako James Bond. Uslyším, jak zarachotí kabely ve výtahové šachtě, a vyskočím. Vrhnu se ke druhé straně jeho stolu a podaří se mi sklapnout diář dřív, než se otevřou dveře a objeví se v nich. Koutkem oka zahlédnu, že jeho židle se pořád ještě zlehka točí. Přistižena při činu.

„Co tady děláš?“

Telefon se mi naštěstí podařilo bezpečně zasunout pod pás do spodního prádla. Osobní poznámka: Vydezinfikovat telefon.

„Nic.“ Hlas se mi zachvěje a usvědčí mě. „Koukala jsem se, jestli bude odpoledne pršet. Vrazila jsem přitom do tvojí židle. Promiň.“

Vletí dovnitř jako Drakula. Zlověstný dojem trochu kazí taška z obchodu se sportovním zbožím, která hlasitě šustí, jak se mu tře o nohu. Podle tvaru v ní asi bude krabice s botami.

Představte si chudinku prodavačku, která Joshuovi musela pomáhat vybrat boty. Chci boty, které mi zaručí, že efektivně zvládnu všechny povinnosti, které musím stihnout ve volném čase. Žádám za svoje peníze to nejlepší. Mám velikost jedenáct.

Podívá se na svůj stůl, nevinně vyhlížející přihlašovací obrazovku a zavřený diář. Vydechnu a tlumeně to zasyčí. Joshua upustí tašku na zem. Přistoupí ke mně tak blízko, že se koženou botou dotkne špičky mé lakýrky na podpatku.

„Proč mi nechceš říct, co jsi doopravdy dělala u mého stolu?“

Nikdy jsme neprovozovali Hru na pohledy tak zblízka. Při mých sto padesáti dvou centimetrech mě každý snadno přehlédne. Je to můj celoživotní kříž. Trpím jako pes, když si z toho ostatní utahují. Joshua může mít sto devadesát tři. Pět. Osm. Možná dva metry. Je to obr. A navíc postavený ze solidního materiálu.

Srdnatě se mu dívám do očí. Můžu si v téhle kanceláři stát, kde chci. Ať se jde vycpat. Založím si ruce v bok jako ohrožené zvíře, které se snaží vypadat větší.

Jak už jsem předeslala, není ošklivý, ale nevím, jak bych ho popsala. Pamatuju se, jak jsem před časem večeřela na gauči a v televizi se objevila kulturní aktualita. Starý komiks se Supermanem se při aukci prodal za rekordní cenu. Ruka v bílé rukavici obracela stránky a starý obrázek Clarka Kenta mi připomněl Joshuu.

Joshua podobně jako Clark Kent schovává svoji postavu a sílu pod oblečením, které má jako převlek a pomáhá mu splynout s davem. Nikdo v Daily Planet netuší, kým Clark ve skutečnosti je. Pod košilemi upnutými ke krku by Joshua mohl být úplně beztvarý, anebo naopak může mít vypracované tělo jako Superman. Nikdo neví.

Nemá kudrlinku na čele ani intelektuálské brýle, ale má odhodlanou mužnou bradu a hezká, trochu rozmrzelá ústa. Celou dobu si myslím, že má černé vlasy, ale takhle zblízka vidím, že jsou tmavohnědé. Není pečlivě učesaný jako Clark. Rozhodně má inkoustově modré oči, laserově pronikavý pohled a možná i jiné nadlidské schopnosti.

Jenže Clark Kent je drahoušek; je něžný a krásně neohrabaný. Joshua má k tomuhle laskavému novináři hodně daleko. Víc připomíná cynického a podlého Supermanova klona Bizarra, jenž terorizuje celou redakci a šikanuje malou chudinku Lois Lanovou, která pak v noci křičí ze spaní.

Nemám ráda velké chlapy. Příliš mi připomínají koně. Když se jim dostanete do cesty, klidně vás roznesou na kopytech. Hodnotí mě přimhouřenýma očima jako já jeho. Docela by mě zajímalo, co vidí. Jsem si jistá, že souloží jen s Amazonkami. Naše pohledy se střetnou a napadá mě, že možná bylo trochu drsné, když jsem jeho oči přirovnala k inkoustovým skvrnám. Tak krásných očí je pro něj škoda.

Váhavě se z plných plic nadechnu vůně cedrového dřeva, abych unikla jisté smrti. Voní jako čerstvě ořezaná tužka. Vánoční stromek v tmavé, chladné místnosti. Přestože mě chytá křeč v šíji, nesmím sjet pohledem níž. Ústa si můžu prohlédnout později, budu na ně mít dobrý výhled, až mě zas začne zasypávat urážkami z druhé strany kanceláře. Proč bych je asi měla chtít vidět zblízka? Nestojím o to.

Prásknou dveře od výtahu, jako by někdo vyslyšel moje modlitby. Dovnitř vchází kurýr Andy.

Andy na první pohled připomíná komparzistu uvedeného v závěrečných titulcích jako „kurýr“. Je ošlehaný větrem, věk mezi čtyřiceti a padesáti a má na sobě svítivě žlutou uniformu. Sluneční brýle mu sedí na hlavě jako tiára. Jako většina kurýrů si práci zpestřuje tím, že flirtuje s každou ženskou do šedesáti, která mu přijde do cesty.

„Krásná Luce!“ Jeho hlas zaburácí s takovou vehemencí, že tlustoprd Pinďa vedle v kanceláři si odfrkne, jako by ho vytrhl ze spaní.

„Andy!“ opáčím a rychle se vracím na své místo. Nejradši bych mu padla kolem krku, jak jsem mu vděčná, že v zárodcích zarazil novou hru, která mi začínala přerůstat přes hlavu. Drží v ruce malý balíček, ne větší než Rubikova kostka. Musí to být moje Šmoulinka baseballistka z roku 1984. Sběratelský skvost, něco luxusního. Vždycky jsem po ní toužila a napjatě jsem sledovala její cestu přes číslo zásilky.

„Vím, že si přejete, abych vám kvůli šmoulům volal z recepce, ale nebrala jste to.“

Telefon na pracovním stole mám přesměrovaný na mobil, který ale mám zrovna zasunutý v prádle někde na kyčli. Proto jsem měla pocit, jako by mi tam něco bzučelo. Týjo. A já myslela, že mi haraší.

„Co to má znamenat, ti šmoulové?“ Joshua si nás prohlíží, jako bychom byli nebezpeční šílenci.

„Určitě máte spoustu práce, Andy. Doprovodím vás ven.“ Popadnu balíček, ale už je pozdě.

„Je to její vášeň. Žije pro šmouly a dýchá pro ně. To jsou ty malé modré figurky, vy dlouháne. Na hlavě mají bílé čepičky.“ Andy zvedne dva prsty a drží je pár centimetrů od sebe.

„Vím, co jsou šmoulové,“ zavrčí Joshua.

„Já pro ně nežiju ani nedýchám.“ Na hlase je mi znát, že lžu. Joshua se najednou rozkašle a podezřele to připomíná smích.

„Tak šmoulové? Proto ty malé balíčky. Myslel jsem, že si kupuješ přes internet svoje mrňavé šatičky. Myslíš si,

Lucindo, že je vhodné nechat si posílat tak osobní věci do práce?“

„Má jich plnou skříň. Má dokonce... Jak že se jmenuje, Luce? Šmoula Thomas Edison? Je hodně vzácný, Joshi. Dostala ho od rodičů za maturitu.“ Andy mě dál zesměšňuje, aniž by něco tušil.

„To už stačilo, Andy! Jak se vede? Máte dnes dobrý den?“ Zapocenou rukou mu na pracovním tabletu podepíšu předání balíčku. Ta jeho nevymáchaná huba!

„Tak tobě vaši koupili za maturitu šmoulu?“ Joshua se pohodlně uvelebí na židli a škodolibě mě pozoruje. Doufám, že jsem kožený potah moc nezahřála.

„No jo, to tys určitě dostal auťák nebo něco takového.“ Div se hanbou nepropadnu.

„Mám se dobře, drahoušku,“ odpoví Andy, vezme si ode mě svoji chytrou věcičku, zmáčkne několik tlačítek a strčí si ji do kapsy. Když dokončíme obchodní transakci, roztáhne ústa do oslnivého úsměvu.

„A teď ještě líp, když jsem vás viděl. Řeknu vám, Joshi, kamaráde, kdybych seděl proti tak nádhernému stvoření, nic bych neudělal.“

Andy zastrčí palce do kapes a usměje se na mě. Nechci ranit jeho city, a tak polichoceně zamrkám.

„Je to fakt makačka,“ pronese Joshua sarkasticky. „Buďte rád, že tu s ní nemusíte zůstat.“

„Ten člověk má srdce z kamene.“

„To tedy má. Jestli se mi ho podaří srazit k zemi a nacpat do přepravky, můžete ho poslat někam hodně daleko?“ Opřu se lokty o stůl a zadívám se na svůj balíček.

„Poplatky za mezinárodní přepravu šly nahoru,“ varuje mě Andy. Joshua zavrtí hlavou, aby dal najevo, jak jsme trapní, a zapne počítač.

„Něco jsem si našetřila. Joshua by určitě rád zažil nějaké dobrodružství na dovolené v Zimbabwe.“

„Vy ale umíte být zlomyslná!“ Andymu něco zapípá v kapse, začne se v ní přehrabovat a obrátí se zas k výtahu.

„Takže, krásná Luce, bylo mi potěšením jako vždy. Doufám, že vás zas brzy uvidím, určitě po další internetové aukci.“

„Na shledanou.“ Když zmizí ve výtahu, otočím se zas ke stolu a automaticky nasadím nečitelný výraz.

„Fakt dojemné.“

Napodobím znělku ze soutěže Riskuj. „Kdo je Joshua Templeman?“

„Lucinda flirtuje s kurýry. To je úroveň!“

Začne vztekle třískat do klávesnice. Musím uznat, že píše perfektně všemi deseti. Projdu kolem jeho stolu a odměnou je mi pohled na frustrované mlácení do zpětné klávesy.

„Jsem na něj jen milá.“

„Ty? A milá?“

Zarazí mě, jak mě to raní. „Jsem příjemná. Zeptej se, koho chceš.“

„Tak jo. Joshi, je příjemná?“ zeptá se hlasitě sám sebe.

„Hmm, to si musím promyslet.“

Sáhne po plechovce s mátovými bonbony, otevře ji, zkontroluje její obsah, zas ji zavře a podívá se na mě. Otevřu pusu a vypláznu jazyk jako duševně nemocný člověk u okénka s léky.

„Řekl bych, že něco do sebe má.“ Pozvednu prst a pohrozím mu: „Osobní.“

Narovná se, ale koutek úst mu zacuká. Nejradši bych mu ústa roztáhla palci do širokého, rozšklebeného úsměvu. Policajti se mě budou snažit odvléct v okovech a já budu celou dobu ječet: „Tak se, sakra, usmívej!“

Musíme spolu zúčtovat, protože takhle to není fér. Vyloudil na mně jeden úsměv a byl svědkem toho, jak jsem se usmívala na spoustu dalších lidí. Já nikdy neviděla, aby se usmál, zažila jsem ho jen jako bezvýrazného, znuděného, nevrlého, podezíravého a rozmrzelého patrona. Jen když se pohádáme, občas nasadí jiný výraz. Pak vypadá jako sériový vrah.

Zas se projdu po prostřední řadě dlaždic a ucítím, jak za mnou otáčí hlavu.

„Ne že by mi nějak zvlášť záleželo na tom, co si myslíš, ale jsem tu oblíbená. Každý je nadšený z mého knižního klubu, o kterém jsi prohlásil, že to je pakárna, ale podle mě stmeluje tým, a to je dost důležité vzhledem k tomu, kde děláme.“

„Ano, kapitáne.“

„Vybírám tituly, které pak věnujeme knihovnám. Organizuju vánoční večírky. Věnuju se stážistům.“ Vypočítávám svoje zásluhy na prstech.

„Moc jsi mě tím nepřesvědčila, že kašleš na můj názor.“ Uvelebí se pohodlněji na židli a dlouhé prsty proplete na ukázkově plochém žaludku. Knoflík poblíž palce má napůl rozepnutý. Nevím, co si přečetl v mé tváři, ale pohled mu sjede dolů a knoflík pečlivě zapne.

„Je mi úplně fuk, co si myslíš ty, ale záleží mi na tom, aby mě měli rádi normální lidi.“

„Jsi přímo posedlá tím, jak se snažíš, aby tě ostatní milovali.“ Z jeho slov se mi udělá lehce nevolno.

„Tak promiň, že se snažím působit dobrým dojmem. Že se snažím být pozitivní. Tobě zas dělá dobře, když tě ostatní nenávidí. Jsme pěkná dvojka!“

Posadím se a asi desetkrát důrazně poklepu počítačovou myší. Jeho slova bolí. Joshua mi nastavuje zrcadlo, ve kterém vidím svoje špatné stránky. Zas se vracím ve vzpomínkách do školy. Malinkatá Lucy se snaží být dojemně roztomilá, aby ji nepřeválcovaly velké děti. Vždycky jsem byla mazel, talisman pro štěstí, ta, kterou ostatní houpají anebo tahají v náklaďáku. Nechala jsem se chovat a rozmazlovat a asi v sobě pořád nosím tu dojemnou chudinku.

„Občas bys mohla ostatní někam poslat. Dej na mě, hned by se ti ulevilo.“ Ústa se mu sevřou a přes tvář se mu mihne podivný stín. Zlomek vteřiny a je pryč.

„Já se tě neprosila o radu, Joshuo. Mám na sebe vztek, že mě vždycky stáhneš na svou úroveň.“

„A kam myslíš, že se tě snažím stáhnout?“ Má sametově hebký hlas a kousá se do rtu. „Do horizontální polohy?“

V duchu otevírám tajnou složku pro personální oddělení a začínám nový zápis.

„Jsi nechutný. Jdi do háje.“ Obávám se, že začnu nekontrolovatelně řvát.

„Tak vidíš. Když máš poslat do háje mě, nemáš s tím žádný problém. Pro začátek dobré. Docela ti to jde. A teď to zkus s jinými. Vůbec si neuvědomuješ, kolik lidí tě má na háku. Jak pak chceš, aby tě brali vážně? Přestaň těm samým lidem koncem každého měsíce prodlužovat termín.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„O Julii.“

„Není to každý měsíc.“ Nenávidím ho, protože má pravdu.

„Je to přesně každý měsíc a ty pak musíš sedět na zadku a makat dlouho do noci, abys dodržela svůj termín. Vidělas někdy, abych tohle dělal já? Ne. Mně to ti debilové zezdola dávají včas.“

Vylovím z paměti frázi z učebnice asertivity, která mi leží na nočním stolku.

„Nechci už o tom mluvit.“

„Jen ti dobře radím a měla by ses nad tím zamyslet. Přestaň Helene vyzvedávat věci z čistírny – není to tvoje práce.“

„Končím, tečka.“ Postavím se. Budu muset na chvilku vypadnout, abych se uklidnila.

„A co teprv ten kurýr! Proč ho nenecháš na pokoji? Ten starý chudák si myslí, že s ním flirtuješ.“

„To samé říkají lidi o tobě.“ Nejradši bych si ukousla jazyk. Snažím se vrátit čas. Nějak to nefunguje.

„Tak ty si myslíš, že tohle my dva spolu děláme? Flirtujeme spolu?“

Rozvalí se na židli a marně se ho snažím napodobit. Když se chci pohodlně opřít, aby se mi opěradlo přizpůsobilo, ani se nehne. Jen odjedu s židlí dozadu a narazím do zdi.

„Jahůdko, kdybychom spolu flirtovali, určitě bys to poznala.“ Naše pohledy se setkají a neubráním se pocitu, že klesám na duchu. Tahle konverzace se mi vymyká z rukou.

„Protože bych z toho měla trauma?“

„Protože bys na to myslela, až budeš ležet v posteli.“

„Tak ty sis představoval mou postel?“ vypravím ze sebe. Zamrká a přes tvář se mu šíří výraz, který u něj neznám. Nejradši bych ho profackovala. Jako by věděl něco, o čem já nemám tušení. Je to samolibé, mužské a nelíbí se mi to.

„Vsadím se, že to je pěkně malinká postýlka.“

Málem začnu dštít oheň. Mám chuť obejít stůl, kopnout mu do nohou, aby je roztáhl, a postavit se mezi ně. Jedno koleno bych položila na malý trojúhelník židle pod jeho třísly a sunula je vzhůru, až by skučel bolestí.

Uvolnila bych mu kravatu a rozepnula horní knoflíky košile. Obemkla bych rukama silné, opálené hrdlo, tiskla a nepouštěla, vychutnávala bych bříšky prstů dotek horké kůže; jeho tělo by se bezmocně vzpouzelo a vzduch mezi námi, okořeněný vůní cedrového dřeva, by se mi vpaloval do nozder jako dým.

„Co si představuješ? Tváříš se hodně zvráceně.“

„Jak tě škrtím. Holýma rukama.“ Skoro ta slova zasípu. Mám hlas zastřený ještě o něco víc než pracovnice provozující sex po telefonu po dvou šichtách za sebou.

„Takže tohle je tvoje personálka.“ Oči mu potemní.

„Jen pokud jde o tebe.“

Obočí mu zprudka vyletí vzhůru, otevře pusu a oči úplně zčernají, ale nedokáže ze sebe vypravit ani slovo.

Je to nádhera.

Přijde den, kdy na sobě má blankytně modrou košili, když si vzpomenu, že jsem si ofotila stránku z jeho diáře. Dočtu zprávu o vyhlídkách nakladatelství v Publishing Quartely, shrnu ji pro Helene a pak přetáhnu fotku z telefonu do počítače. Rozhlédnu se kolem sebe jako zločinec.

Joshua celé dopoledne trčí v kanceláři tlustoprda Pindi a je zvláštní, jak se čas najednou vleče. Zavládlo tu podivné nehybno, když tu není nikdo, kdo by mě vytáčel.

Zmáčknu klávesu Print, zamknu počítač a chodbou se rozlehne klapot mých podpatků. Udělám dvě kopie a nechám obrázek ztmavit a pak ještě jednou, dokud nejsou značky tužkou čitelnější. Snad nemusím dodávat, že všechny nežádoucí důkazy skartuju. Nejradši bych je dala skartovat dvakrát.

Joshua si začal diář zamykat.

Opřu se o zeď a natočím stránku, aby na ni dopadalo světlo. Je na ní pondělí a úterý před pár týdny. Hned si všimnu schůzek s Bexleym. Ale vedle pondělka má připsané písmeno D. U úterka S. Pak je tam řada krátkých čárek, celkem osm. Vedle časů v době kolem oběda má tečky. Řadu čtyř X a šest malých lomítek.

Celé odpoledne se tomu nenápadně snažím přijít na kloub. Nejradši bych se rozběhla za ochrankou a poprosila Scotta o bezpečnostní záznamy z inkriminované doby, ale Helene by na to mohla přijít. Dalo by se to kvalifikovat jako plýtvání firemními zdroji, a ještě navíc kopírování načerno a špatná pracovní morálka.

Odpověď nepřichází. Je pozdní odpoledne a Joshua je zpátky na obvyklém místě naproti mně. Jeho modrá košile svítí jako ledovec. Když konečně přijdu na to, jak rozšifrovat značky tužkou, praštím se rukou do čela. Nechce se mi věřit, že mi to trvalo tak dlouho.

„Dík. Celé odpoledne se na něco takového těším,“ pronese Joshua, aniž by zvedl oči od monitoru.

Netuší, že jsem viděla jeho diář a tužkové kódy. Prostě si budu dávat pozor, kdy bude používat tužku, a dám si dvě a dvě dohromady.

Hra na detektiva začíná.

Kapitola 3

Hra na detektiva zatím nikam nevede, a když na sebe Joshua navleče košili v barvě holubičí šedi, dochází mi inspirace. Vycítil, že se o něj najednou víc zajímám, a začne se chovat ještě víc tajnůstkářsky a podezíravě. Budu ho muset něčím rozptýlit. Jestli se bude dál jen mračit do počítače, nikdy ho nepřistihnu v akci s tužkou.

Zkusím to na něj s hrou, kterou jsem si pro sebe nazvala Ty jsi prostě tak. Vypadá asi takhle: „Ty jsi prostě tak... Ale to nevadí.“ Povzdechnu si. Skočí mi na to.

„Hezký. Inteligentní. Ne, počkej. Ze všech nejlepší. Konečně dostáváš rozum, Lucindo.“

Zamkne počítač, otevře diář a jednou rukou začne kroužit nad kelímkem s tužkami. Zatají se ve mně dech. Pak se ale zas zakaboní a diář sklapne. Normální člověk vypadá v šedivé košili jako kyborg, ale jemu samozřejmě sluší, a navíc v ní působí inteligentním dojmem. Je to prevít.

„Jsi prostě tak průhledný.“ Vytušila jsem, že tímhle mu zasadím ránu. Oči se mu zúží na dvě nenávistné štěrbiny.

„Já že jsem průhledný? Jak to?“

Ty jsi prostě tak dává oběma hráčům spoustu prostoru, jak vyjádřit nenávist, kterou chovají ke svému protivníkovi.

„Košile. Nálady. Stereotypy. Lidi jako ty nemůžou být úspěšní. Kdybys mě někdy překvapil něčím, co bych od tebe nečekala, ranila by mě mrtvice.“

„Chceš mě vyprovokovat?“ Zadívá se na svůj stůl a zatváří se zamyšleně.

„Moc by mě zajímalo, jestli bys do toho šel. Jsi prostě tak málo pružný.“

„A ty jsi prostě tak pružná?“

„Jo, dost.“ Připadám si tak. Kdybych chtěla, klidně si strčím palec u nohy do pusy. Cvičně aspoň nadzvednu obočí, vzhlédnu ke stropu a ušklíbnu se. Než se zas do sebe vpijeme pohledy, moje ústa se změní na nevinné růžové poupě, zrcadlící se snad ve stovce nablýskaných povrchů.

Pomalu sklopí oči k zemi a já zkřížím nohy u kotníků. Až pozdě si uvědomím, že jsem z nich skopla boty. Těžko si můžete hrát na Nemesis, když vám na nohou září jasně červené nehty.

„Tak tebe by ranila mrtvice, kdybych tě něčím překvapil?“

Vidím, jak se moje tvář zrcadlí na panelu vedle jeho ramene. Vypadám na něm jako černooká divoženka. Tmavá hříva vlasů mi padá k ramenům v roztančených plamenech.

„Pak bych se nad tím asi měl zamyslet.“

Od pondělka do pátku se jeho zásluhou měním v tuhle děsivou ženskou. Vypadám jako cikánská vědma, která ječí, že za rohem na vás číhá jistá smrt. Náměsíčná postava v blázinci několik vteřin před tím, než si vyškrábe vlastní oči.

„Takže. Lucindo Huttonová. Ty jsi v podstatě pružná kočička.“ Zas se rozvalí v židli. Opře se chodidly o podlahu a zamíří jimi na mě jako kolty v přestřelce z Divokého západu.

„Osobní,“ vyštěknu. Tuhle hru prohrávám a on to dobře ví. Když se začnete ohánět osobním, v podstatě přiznáváte prohru. Vezme do ruky tužku a zaboří ořezaný hrot do bříška svého palce. Pokud je možné, aby se někdo zašklebil, aniž by hnul brvou, právě se to stalo.

„Chtěl jsem říct, že jsi prostě tak pružná v přístupu ke světu. Musí to být výchovou, Jahůdko. Cože to rodiče dělají? Můžeš mi to připomenout?“

„Moc dobře víš, co dělají.“ Na tyhle pitominy opravdu nemám čas. Popadnu popsané papíry a začnu je třídit.

„Pěstujou...“ Celou věčnost to slovo nechá viset ve vzduchu. Trpím jako pes. Snažím se, abych ticho ničím neporušila, ale z úst mi jako zaklínadlo vyletí slovo, kterým se tak baví.

„Jahody.“ Proto mi vymyslel přezdívku podle populární pohádkové postavičky Jahůdky Koláčkové. Začnu skřípat zuby. Můj zubař to naštěstí nevidí.

„Sky Diamond Strawberries. Vtipné. Koukej, našel jsem moc zajímavý blog.“ Dvakrát klikne myší a natočí ke mně svoji počítačovou obrazovku.

Tak prudce sebou škubnu, že si málem přivodím vnitřní zranění. Jak to našel? Už slyším mamku, jak volá na tátu. Nigele, miláčku! Někdo sleduje náš blog!

Deník Sky Diamond. Ano, slyšeli jste dobře. Deník.

Nějakou dobu jsem se na něj nekoukala, protože nestíhám. Když mamka potkala tátu, pracovala jako novinářka v místním plátku, ale odešla potom, co jsem se narodila, a pak začali budovat farmu. Pokud znáte její minulost, pochopíte, proč pravidelně píše do deníku, i když je to trochu smutné. Úkosem se podívám na Joshuovu obrazovku. Dnešní úvodník je o zavlažování.

Naše farma zásobuje tři místní farmářské trhy a jeden potravinářský řetězec. Máme políčko pro turisty, kde si můžou sami natrhat jahody, a mamka prodává marmelády.

Když je horko, dělá domácí zmrzlinu. Už před dvěma lety jsme obdrželi certifikát ekologická farma, což pro naše hodně znamenalo. Obchody jdou nahoru dolů, podle počasí.

Když přijedu domů, pořád ještě si musím brát službu u vchodu a vysvětlovat příchozím rozdíl mezi odrůdou Earliglow a Diamante. Nebo mezi Camino Real a stáleplodícími druhy. Všechny ty názvy připomínají nádherná stará auta. Málokdo se podívá na moji jmenovku a dá si ji dohromady s názvem farmy. Fanoušci Beatles, kteří to udělají, pocítí hluboké, samolibé uspokojení sami se sebou.

Vsadím se, že uhodnete, co jím, když se mi zasteskne po domově.

„Ne. To není možné. Jak jsi mohl –“

„A představ si, že někde tady ještě je parádní rodinný obrázek... už ho mám.“ Zas klikne a ani se nemusí dívat na obrazovku. Pozoruje mě a v očích mu zasvítí zlomyslná světélka.

„Je to fakt dokonalé. To jsou vaši, viď? A kdo je ta roztomilá černovlasá holčička? Tvoje malá sestřenice? Ne... Musí to být hodně starý obrázek.“ Zvětší ho na celou obrazovku.

Zrudnu jako zralá jahoda. Samozřejmě to jsem já. Tuhle fotku ale asi vidím poprvé. Zorientuju se podle rozmazaného stromořadí v pozadí. Když rodiče sázeli tyhle řady stromů v západní části, bylo mi osm. V té době se jim začalo dařit, proto mají na tváři hrdé úsměvy. Rozhodně se za naše nestydím, ale těm, co vyrostli ve městě, přijdou jako samorosti. Většině úřednických krys, jako například Joshuovi, to celé připadá komické a dost dobré. Představují si moje rodiče jako prosťáčky, venkovské balíky na úbočí kopce porostlého popínavou vinnou révou. Podle lidí jako Joshua jahody pocházejí z plastových krabiček v obchodech.

Na téhle fotce se rozvaluju rodičům u nohou jako malé hříbě. Krátké, ušmudlané kraťasy s laclem mám samý flek a kudrnaté vlasy připomínají vrabčí hnízdo. Přes rameno mám přehozenou patchworkovou tašku, kterou jsem nosila do knihovny, bezpochyby nacpanou knížkami ze série Kristy a její klub a starosvětskými příběhy o koních. Jednu ruku natahuju k nějakému keříku a druhou mám plnou bobulí. Jsem zarudlá od sluníčka a možná předávkovaná vitaminem C. Snad proto jsem tak malá. Zarazil mi růst.

„Opravdu je ti hodně podobná. Napadlo mě, že bych mohl poslat odkaz na tuhle fotku v hromadném mailu všem z B&G a vyzvat je, aby hádali, kdo je ta malá holka.“ Viditelně se rozechvěje potlačovaným smíchem.

„Já tě zabiju.“

Vypadám na té fotce naprosto šíleně. Oči mám světlejší než nebe, šklebím se do slunce a na tváři mám svůj nejlepší úsměv od ucha k uchu. Ten samý úsměv, který nosím na tváři celý život. Ucítím tlak v hrdle a palčivou bolest v nosních dutinách.

Upřeně se zadívám na rodiče; oba vypadají tak mladě! Táta má na fotce rovná záda, ale pokaždé, když přijedu domů, je o malinko víc shrbený. Zaletím pohledem k Joshuovi a vidím, že už se netváří tak pobaveně. V očích mě zaštípají slzy dřív, než si uvědomím, kde jsem a kdo sedí proti mně.

Pomalu vrátí obrazovku počítače na původní místo, dává si načas, než zavře prohlížeč, typický chlap, kterého rozhodí pohled na ženské slzy. Odvrátím se od něj a zvednu hlavu ke stropu, snažím se, aby se vláha zas vpila tam, dokud přišla.

„Ale vlastně jsme mluvili o mně. Co můžu udělat, abych se ti trochu přiblížil?“ Náhodný posluchač by si mohl pomyslet, že promluvil laskavý člověk.

„Měl by ses přestat chovat jako debil.“ Skoro to zašeptám. V odraze na stropu vidím, jak krčí obočí. Panebože. Starostlivost.

Z obou počítačů se ozve připomenutí: za patnáct minut začíná schůze všech zaměstnanců. Použiju stěnu jako zrcadlo, uhladím si obočí a opravím rtěnku. Vlasy si pečlivě stáhnu do nízkého uzlu gumičkou, kterou nosím na zápěstí. Zmačkám papírový kapesník a vysuším si jeden koutek oka po druhém.

Nevyslovená věta stýská se mi po domově mi dál rezonuje v hrudi. Osamělá. Když otevřu oči, zaregistruju, že stojí a pozoruje můj odraz. V ruce drží tužku.

„Co je?“ vyštěknu. Vyhrál. Rozbrečel mě. Postavím se a popadnu desky. Také popadne desky a oba plynule přejdeme na hru Na zrcadlo. Každý z nás zlehka dvakrát zaklepe na dveře svého šéfa.

Pojďte dál, jsme zároveň vyzváni.

Helene se škaredí do počítače. Patří k lidem, kteří nedají dopustit na psací stroj. Používala ho, než jsme se přestěhovali, a rytmické ťukání na klávesnici, nesoucí se z její kanceláře, mě příjemně uklidňovalo. Teď ho má schovaný v jedné ze skříní. Bojí se, že by se jí tlustoprd Pinďa posmíval.

„Ahoj. Máme za patnáct minut plenární schůzi, nezapomněla jsi? Dole v hlavní zasedačce.“

Srdceryvně si povzdychne a zvedne ke mně oči hvězdy stříbrného plátna. Jsou velké, tmavé a výrazné s dokonale oddělenými řasami pod upraveným obočím. Pátrám v její tváři, ale kromě růžové rtěnky nenacházím ani stopu po make-upu.

Přistěhovala se s rodiči z Francie, když jí bylo šestnáct, a přestože je jí teď něco přes padesát, ještě pořád při řeči trochu zadrhává, jako by předla.

Helene si neuvědomuje, jak je elegantní, a tím víc tak působí.

Vlasy nosí v dokonalém sestřihu nakrátko. Krátké nehty má vždycky nalakované na krémově růžovou. Oblečení si kupuje výhradně v Paříži před návštěvou starších rodičů v Saint-Étienne. Jednoduchý vlněný svetr, který má právě na sobě, stál určitě víc než tři vrchovatě naložené vozíky s jídlem.

Pokud vás to ještě nepraštilo do očí, vzhlížím k ní jako ke svému idolu. To kvůli ní jsem si přestala tak výrazně malovat oči. Až budu starší, chci být jako ona.

S oblibou používá oslovení drahoušku. „Drahoušku Lucy,“ pronese a natáhne ke mně ruku. Vložím jí do ní desky.

„Jsi v pořádku?“

„Alergie. Svědí mě oči.“

„Hmm, to není dobré.“

Rychle projde papíry. Na větší schůze se většinou důkladně připravujeme, ale když jde o celopodnikovou akci, je to celkem v pohodě, protože většinou mluví vedoucí oddělení. Šéfové tu jsou hlavně proto, aby se ukázali.

„Alan slaví padesátiny?“

„Objednala jsem dort. Přinesu ho tam.“

„Pozvedne to celkovou morálku,“ odpoví Helene nepřítomně. Otevře ústa a pak zaváhá. Všímám si, jak opatrně volí slova.

„Chceme s Bexleym udělat prohlášení. Je to pro tebe dost důležité. Promluvíme si o tom hned po schůzi.“

Žaludek se mi sevře. Chtějí mě vyrazit.

„Ne, je to dobrá zpráva, drahoušku.“

Schůze postupuje podle plánu. Na podobných akcích si nesedám vedle Helene, radši se vmísím mezi ostatní, abych mezi ně aspoň naoko zapadla. Svým způsobem jim tím připomínám, že k nim patřím, a přesto z jejich strany cítím odstup. Copak si myslí, že Helene donáším drby z jejich podělanýho života?

Joshua sedí vedle tlustoprda Pindi v čele stolu. Oni jsou neoblíbení a vypadá to, jako by seděli v neviditelné bublině.

Když se objevím s dortem, Alan zrůžoví a tváří se potěšeně. Je to starý, zapšklý Bexleyovec, zahrabaný někde ve finančním, a tím lepší pocit mám z toho, jak se kvůli němu snažím. Mávám mírovou ratolestí s ledovou polevou přes plot mezi dvěma tábory. To jsme celí my Gaminovci. V Bexleyville nejspíš na počest oslavence koupí novou baterii do upomínače narozenin.

Místnost je plná opozdilců, kteří se opírají o zeď nebo sedí na nízkých okenních parapetech. Ve srovnání s tichem v desátém patře tu je pěkný hukot.

Joshua se ani nedotkl dortu, přestože ho má na dosah. Nemlsá a snad ani nejí. Na rozdíl ode mě, která plní naši prostornou kancelář rytmickým chroupáním mrkve nebo jablka. Uzavíratelné sáčky s popcornem a malé kelímky jogurtu ve mně mizí jako v bezedné díře. Průběžně se cpu křupkami, zatímco Joshua naproti mně cucá mátové bonbony. Proboha, vždyť je dvakrát větší než já! Je to vůbec člověk?

Když jsem si dort prohlížela, hlasitě jsem úpěla. Ze všech možných ozdob, které mohli v pekárně použít, zrovna tohle! Ano, uhodli jste.

Profesionální čtenář myšlenek Joshua se předkloní a jahodu sundá. Seškrabe z ní polevu a podívá se na slonovinově zbarvenou hrudku na palci. Co udělá? Olízne ji? Otře si palec kapesníkem s monogramem? Musí vycítit, že ho napjatě sleduju, protože do mě zabodne pohled. Poleje mě horko a odvrátím se.

Rychle se začnu vyptávat Margery, jak její syn pokračuje ve hře na trumpetu (pomalu), a Deana na operaci kolena (brzy). Zalichotí jim, že jsem nezapomněla, a vděčně se na mě usmívají. Asi je pravda, že jsem všímavá, naslouchám lidem a shromažďuju informace. Ale nevedou mě k tomu nízké pohnutky. Dělám to hlavně proto, že jsem nešťastná a osamělá.

Zeptám se Keitha na vnučku (roste) a Ellen na rekonstrukci kuchyně (horor). A celou dobu si v hlavě přehrávám následující smyčku. Jen se užírej, Joshuo Templemane. Já jsem milá. Všichni mě mají rádi. Patřím mezi ně. Ty jsi úplně sám.

Danny Fletcher z grafického oddělení sedí za stolem naproti mně a snaží se upoutat mou pozornost. „Koukal jsem na dokument, který jsi mi doporučila.“

Marně si lámu hlavu, o čem to mluví. „Ehm? Který?“

„Bylo to na předminulé schůzi. Bavili jsme se o dokumentu o da Vincim, který jsi viděla v televizi na History Channel. Stáhl jsem si ho.“

K mojí funkci patří, že toho spoustu napovídám. V životě by mě nenapadlo, že to někdo bude poslouchat. Na kraji poznámkového bloku má spletitou malůvku a nenápadně po ní pokukuju.

„Líbil se ti?“

„Jo. Byl to úžasný génius, nemyslíš?“

„To je bez diskuse. Jsem proti němu pěkný břídil – ještě nikdy jsem nic neobjevila.“

Danny se zasměje, zvonivě a hlučně. Odtrhnu oči od bloku a podívám se na jeho obličej. Snad poprvé v životě si ho pořádně prohlédnu. Vypnu svého autopilota a nestačím žasnout. Týjo. To je ale pěknej chlap.

„Mimochodem, víš, že tady brzy končím?“

„To nevím, a proč?“ Bublinka v mém podbřišku, ve které se rodí flirt, splaskne. Konec hry.

„Chceme s kámošem založit vlastní nakladatelství. Za čtrnáct dní to tu balím. Tohle je moje poslední schůze.“

„Škoda. Tedy ne pro mě, ale pro B&G.“ Vysvětlila jsem mu to rafinovaně na úrovni zamilované školačky.

Je pro mě typické, že si nevšimnu pěkného chlapa, kterého mám přímo pod nosem. Sedí proti mně, proboha! A odchází. Ach jo! Nejvyšší čas, abych Dannyho Fletchera podrobila důkladné prohlídce. Atraktivní, štíhlý, vypracované tělo, měkké, světlé kadeře ostříhané těsně u hlavy. Není moc vysoký, což mi vyhovuje. Je Bexleyovec, ale rozhodně ne typický. Manžety od košile, tuhé jako přání k narozeninám, má vyhrnuté vzhůru. Na vázance má jemný vzorek s malinkými nůžkami a clipboardy.

„Pěkná kravata.“

Sjede pohledem dolů a zazubí se. „Hodně používám funkci vyjmout a vložit.“

Pohlédnu stranou na grafický tým, převážně Bexleyovce, kteří se svorně oblékají jako ředitelé pohřebního ústavu. Chápu, proč Danny chce odejít z B&G, kde mají nejnudnější tým grafiků na téhle planetě.

Pak mrknu na Dannyho levou ruku. Všechny prsty má holé a zlehka jimi bubnuje o stůl.

„Kdybys se mnou někdy chtěla něco objevovat, jsem ti k službám.“ Rozpustile na mě mrkne.

„Budeš na volné noze objevovat hodně věcí kromě vydávání knížek vlastním nákladem, které zas tak úplně nové není?“

„Přesně.“ Je vidět, že oceňuje můj vtip.

To je poprvé, co se mnou někdo flirtuje v práci. Vrhnu nenápadný pohled na Joshuu. Povídá si s Bexleym.

„Bude těžké vymyslet něco, s čím ještě nepřišli Japonci.“

Na chvilku se zamyslí. „Jako ty mopíky, co se dávají na ruce a nohy batolatům, aby jimi při lezení vytírala?“

„Přesně tak. Viděl jsi už polštáře ve tvaru mužského ramene, na kterých spí osamělé ženy?“

Má ostře řezanou čelist, na níž se rýsuje stříbřité strniště, a jeho ústa působí až krutě, dokud se neusměje. Což právě dělá a dívá se mi přímo do očí.

„Ty určitě nic takového nepotřebuješ, viď?“ Klesne hlasem pod úroveň všeobecného brebentění. V očích se mu rozsvítí pokušitelská světýlka.

„Možná jo.“ Nahodím smutný obličej.

„Určitě by se někdo našel.“

Snažím se vzít zpátečku, ale k mému zděšení to vyzní, jako bych po něm vyjela: „Možná by stálo za hřích něco vymyslet.“

Uslyším, jak Helene hlasitě sklepává papíry, a neochotně se k ní otočím. Joshua mě se zlostně nakrčeným obočím probodává pohledem. Vyšlu k němu prostřednictvím mozkových vln urážku a zdá se, že úspěšně, protože se nápadně napřímí.

„Ještě mám jednu věc, než se rozejdeme,“ pronese Bexley. Helene dělá, co může, aby se nemračila. Zuří, když se Bexley chová, jako by sám předsedal schůzi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Má mě rád, nemá mě rád.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.