Copyright © Jiří Šulc, 2012

ISBN 978-80-242-6129-4

Jen pak jsi hoden svobody a žití, když rveš se o ně den co den.

J. W. Goethe: Faust

P R O L O G

(1935)

Osobní Tatra 52 sjela k okraji lesní cesty a zastavila. Ze sedadla spolujezdce vyklouzl vysoký, osmatřicetiletý muž a pomalu se začal protahovat. Cesta z předsunuté agenturní ústředny v Mostu sice netrvala dlouho, ale natřásání po vedlejších silnicích jej přece jen unavilo.

Řidič vypnul reflektory, vystoupil, a zatímco si zapaloval cigaretu, zamyšleně upřel oči k noční obloze.

„Možná bude pršet,“ prohodil.

Jeho spolujezdec jen mávl rukou a sklonil se zpět do vozu pro své věci.

„Nestrašte, Josefe,“ usmál se a natáhl si kabát. „Je září, a docela příjemné září. Těch pár mráčků nás přece nerozhází. Jsme vojáci, ne?“ Nasadil si klobouk, otevřel aktovku a rychle zkontroloval její obsah. Pak spokojeně přikývl.

„Tak já půjdu,“ řekl.

„Obvyklý postup, pane štábní kapitáne?“ ujišťoval se ještě řidič.

„Ano, jako obvykle,“ přikývl Rudolf Vladař. „Dvě a půl, tři hodiny by mi měly stačit. Kdybych nedorazil, tak potom poplach ve spolupráci s četníky. Ale nebojte se,“ usmál se povzbudivě, „žádné potíže nečekám. Ten Heinrich je možná grázlík, ale nebezpečný není.“

„Jednou je to skopčák,“ zamumlal řidič významně, „a těm se nedá věřit. Od té doby, co tam u nich všechno řídí ten jejich Herr Hitler…“

„Tři hodiny,“ přerušil ho rychle Vladař a zamířil do tmavého lesa. Kráčel pružně a rychle po úzké lesní pěšině, s jistotou člověka, který zná terén z četných předchozích schůzek. Nepotřeboval ani baterku, věděl, že ta by mohla vzbudit nechtěnou pozornost. K hranici se Saskem potřeboval tak čtvrthodinku, a nikdy nemohl vědět, zda se na její druhé straně neprochází nějaký ostražitý voják.

Štábní kapitán Rudolf Vladař své práci rozuměl. Do pátrací sekce 2. oddělení hlavního štábu vojenské zpravodajské služby nastoupil sice teprve počátkem minulého roku, ale okamžitě se ukázalo, že patří mezi těch několik talentovaných zpravodajců, kteří by mohli pomoci těžkopádný, zastaralý model práce služby posunout vpřed. Záhy byl proto povýšen do funkce vedoucího předsunutého stanoviště v Mostu s úkolem vybudovat agenturní síť v Sasku – úkolem, který se mu podařilo velmi rychle splnit. Právě teď kráčel na schůzku s jedním ze svých agentů, kteří čas od času překračovali německo-československé hranice, aby mu předávali informace o stavu německých ozbrojených sil.

Stezka pod nohama se rozplynula v jehličí a tma kolem něj zhoustla, ale přesto nezpomaloval. K hranici mu zbývalo pár set metrů, a teď už nemohl zabloudit. Bez zaváhání dorazil k malé mýtině, na jejímž okraji zůstal stát a ostražitě si prohlížel noční les kolem sebe. Všechno bylo takové, jak mělo být. Les voněl a větve mu tiše šuměly nad hlavou.

Nečekal dlouho. Někde před sebou zaslechl prasknout větvičku, pak další. Kroky se pomalu blížily, až se na mýtině objevil drobný mužík, zastavil se a nervózně se začal rozhlížet. Vladař mu pomalu vykročil vstříc.

„Dobrý večer, pane Lukschi,“ pozdravil ho tiše perfektní němčinou. „Rád vás zase vidím.“

Natáhl k němu ruku. Luksch ji váhavě stiskl, ale jeho oči nepřestávaly těkat po okolí.

„Copak?“ zpozorněl Vladař. „Děje se něco? Měl jste nějaké potíže?“

Luksch rychle zavrtěl hlavou.

„Potíže ne,“ vyhrkl, „jen takový divný pocit. Jako kdyby… Já nevím,“ pokrčil rameny.

„Sledoval vás někdo?“

„Myslím, že ne.“

„Tak proč tedy…“ Vladař se odmlčel. I jeho se náhle zmocnil zvláštní pocit, jen ho na rozdíl od Luksche dokázal jasně definovat – kdesi v lese uslyšel prasknout další větvičku. V prostoru se pohyboval ještě někdo další, a to do jeho scénáře v žádném případě nepatřilo.

Rychle se po zvuku ohlédl, a v ten okamžik ho Luksch udeřil obuškem do hlavy.

Vladařovi se slily temné siluety stromů v neprostupnou tmu. Útok byl tak nečekaný a silný, že se skácel na zem. Aktovka mu vypadla z prstů a jediné, co mu vířilo otřesenou myslí, byla absurdní myšlenka, že mu útočníkův úder asi zničil nový klobouk.

Paradoxně to byl právě klobouk, co ho zachránilo před bezvědomím. Luksch si svůj moment vybral dobře, ale ve snaze zasáhnout kapitána co nejpřesněji do zátylku vedl úder přes krempu klobouku, která sílu útoku přece jen trochu ztlumila.

Mýtina se náhle zaplnila dusotem nohou. Vladař zahlédl dvě další postavy, které k němu vyrazily ze tmy, zatímco Luksch se k němu sklonil a znovu se rozpřáhl.

Vladař v poslední chvíli uhnul hlavou a druhý úder ho zasáhl do ramene. Zařval bolestí, ale ta ho kupodivu probrala z prvotního překvapení. Když se na něj vrhli všichni tři útočníci, už věděl, co se kolem něj děje. Loni v březnu vylákal německý dvojitý agent na schůzku kapitána Kirinoviče, jeho kolegu z východních Čech, a z podobné schůzky poblíž hranice jej unesli do Německa. Soud ve Vratislavi ho potom odsoudil za špionáž na patnáct let.

Vladař se začal rvát. Věděl, že se musí hlavně znovu postavit na nohy, že na zemi nesmí zůstat, má-li se ubránit. Převalil se rychle na záda a začal kolem sebe kopat a tlouct, takže ho oba příchozí nedokázali zachytit. Luksch jej stále zasypával údery obušku. Zasažené rameno i přibývající rány na pažích bolely, ale Vladař se bolest rozhodl ignorovat. Jednoho z útočníků se mu podařilo kopnout do rozkroku, a tím ho na pár okamžiků vyřadit z boje. Uvědomil si, že se mu nabízí možná poslední příležitost.

Napřáhl ruku proti neúnavnému obušku, převalil se na bok a rychle si klekl. Obušek ho zasáhl přes prsty a několik mu jich zlomil. Druhý z útočníků se mu zezadu vrhl kolem krku, začal ho škrtit a pokusil se jej povalit zpět na zem, ale Vladař byl chlap jak hora a dokázal se postavit i s takovým závažím. Při vstávání se natočil k Lukschovi ramenem a dopadající obušek zasáhl zcela nečekaně loket škrtícího útočníka, který okamžitě povolil sevření a s kvílením se svalil do jehličí.

Zaskočený Luksch na kritický okamžik zaváhal, a Vladař už nic víc nepotřeboval. Zdravou levačkou ho vší silou udeřil do zubů, obrátil se, a aniž by kontroloval výsledek svého úderu, pádil z místa přepadení.

Dva příslušníci abwehru ze služebny Neuhausen čekali netrpělivě ve tmě lesa. Za jejich mercedesem stál policejní anton, vedle kterého pokuřovala skupinka policistů. Když se ozvaly spěšné kroky, oba muži jim nedočkavě vykročili v ústrety.

„Do prdele!“ zaklel ten vyšší a uhlazenější, když ve tmě rozeznal tři postavy. Jeho hezká, pravidelná tvář se zvrásnila vztekem. „Co to je? Co jste tam dělali?“

„Utek nám,“ zahuhlal Heinrich Luksch. Ruku si držel na ústech, z kterých mu tekla krev.

„Utek vám?“ opakoval důstojník nechápavě. „Sám? Byl tam sám a utek vám? Copak jste opravdu takoví idioti?“ Nechápavě si prohlížel jednotlivé postavy, poznamenané rvačkou.

„Tohle mu upadlo.“ Luksch mu podal Vladařovu aktovku.

Důstojník sklouzl očima z Luksche na aktovku a zpátky. Vzteklým pohybem mu ji vyrazil z ruky, až taška upadla na cestu.

„Děláš si srandu?“ vybuchl. „Já jsem chtěl Wernera, ne nějakou pitomou kabelu!“

Druhý důstojník se sehnul, aktovku zdvihl a rychle ji otevřel.

„Tohle náhodou vůbec nevypadá špatně, Paule,“ naklonil se polohlasně ke kolegovi. „Jeho zápisník. Vypadá to na jména, schůzky, data… To je dobrý úlovek.“

Paul přestal věnovat pozornost agentům, kteří ho zklamali, a odtáhl kolegu z jejich doslechu.

„Jo, rád se na to podívám,“ ujišťoval ho. „Jenže stejně je to v hajzlu. Werner, nebo Vladař, nebo jak se ten chlap vlastně jmenuje, je na rozdíl od těch ostatních českých idiotů v rozvědce třída. Chtěli jsme ho zastavit! Tohle,“ kývl k zápisníku, „to jim určitě ublíží, ale s Vladařem zodpovědným za rozvědku proti nám to tady budeme mít zatraceně těžký.“

Odevzdaně zavrtěl hlavou, a bylo vidět, že pomalu vychládá.

„No jo, no,“ prohodil. „Měli jsme si na něj dát větší pozor. Vůbec si na ty Čechy budeme muset dát větší pozor. Jak to tak vypadá, jejich rozvědka začíná zdvihat hlavu – a to zrovna teď vůbec nepotřebujeme.“

Odmlčel se a dlouze se zadíval směrem přes československou hranici.

„Ale tohle jim nedaruju,“ zasyčel. „Tohle mi jednou zaplatí.“

Chvíli mlčky stál, pak pohlédl na svého kolegu.

„Balíme,“ prohlásil autoritativně. Unaveně kývl ke zbité trojici, která ho tolik zklamala. „Nalož ty blbečky, jedeme domů.“

Druhý důstojník poslušně přikývl a odvedl agenty k policejnímu vozu.

Řídící důstojník Paul Thümmel ještě zůstal stát na místě, pomalu vrtěl hlavou a pohled stále upíral směrem k Československu.

Č Á S T   P R V N Í

K O M B I N A C E

K A P I T O L A P R V N Í

(1936)

Pražskými ulicemi fičel ledový vítr, ale v moderních prostorách budovy hlavního štábu armády na Dürichově náměstí v Bubenči to nebylo znát. Major Dítě se dokonce zahřál, když zrychlil krok a téměř doběhl podplukovníka Moravce, přednostu pátrací skupiny druhého oddělení hlavního štábu. Moravec se ohlédl, když ho za sebou zaslechl.

„Františku, máš minutku?“ zeptal se rychle Dítě.

„Jedeš na tu schůzku?“ ujišťoval se Moravec. Bylo mu čtyřicet, ale vlasy nad čelem mu už začínaly v koutech rychle ustupovat. I ve tváři vypadal starší, a jeho robustní postava a ostré rysy tváře připomínaly spíš sedláka než profesionálního vojáka, který spojil svůj život s armádou již ve dvaceti letech, v bojích první světové války.

Dítě přikývl.

„Hugo má starosti, a my je budeme muset vyřešit. Situace v Sudetech se rychle zhoršuje – a dříve nebo později si někdo všimne, že zrovna toho chlapa necháváme na pokoji i přes to, co dělá, zatímco kolem něj se zatýká.“

Moravec si všiml dalšího muže, který se k nim blížil chodbou, a mávl na něj na pozdrav. Hovor se svým podřízeným se rozhodl rychle ukončit. Jednak mohl úsudku majora Dítěte důvěřovat, jednak se nechtěl zdržovat.

„Zjisti, jak je na tom,“ připomněl majorovi. „Ohrozit ho nesmíme, to v žádném případě. Německo je dnes náš hlavní problém, a vsadím se, že v budoucnu to bude ještě horší. Toho chlapa budeme ještě potřebovat. Možná je to náš nejlepší agent.“

Poplácal Dítěte po rameni, čímž dal najevo, že hovor končí. Major chápavě přikývl a vykročil ke schodišti, zatímco k Moravcovi se připojil vedoucí celého druhého oddělení, plukovník Hájek.

„Nejlepší agent,“ opakoval potěšeně. „To zní impozantně. Kdo je to?“ Hájek oddělení teprve přebíral, a tak zatím sbíral jednotlivé střípky široké, komplikované práce vojenské zpravodajské služby Československa.

„Z-1943,“ řekl Moravec bez zaváhání. Pamatoval si spoustu detailů, bez toho se tahle práce nedala dělat. „Vlastním jménem Hugo Zappe. Nabídl se nám ke spolupráci sám, je to tak pět let. Dneska už můžeme s jistotou tvrdit, že to nebyla akce protistrany. Je velmi aktivní v sudetoněmeckém hnutí, má přístup k jeho špičkám. Důležitý chlapík.“

Každý je důležitý, pomyslel si. Každý, kdo nám je ochoten o Němcích něco říct, protože toho víme tak strašně málo…

„Není to ten, co přinesl informace o Volkssportu?“ ujišťoval se Hájek.

Moravec spokojeně přikývl. Brněnský proces s představiteli sudetoněmeckého Volkssportu,zdánlivě tělovýchovné organizace, která však ve skutečnosti sloužila jako zástěrka protistátních polovojenských milicí, byl jednou z hlavních československých událostí roku 1933. Na základě razantního postupu československých orgánů byla řada pronacistických představitelů odsouzena a ještě větší počet jich pro jistotu uprchl do Říše. Ale už tehdy bylo zřejmé, že Hitlerovo Německo získává nad německou menšinou v Sudetech nebezpečný vliv – a s ním několikamilionovou pátou kolonu ve stále se utvářejícím Československu.

„Určitě mi o něm budete muset vyprávět víc,“ prohlásil Hájek, „ale teď potřebuju něco jiného.“ Natáhl k Moravcovi ruku. Podplukovník si až nyní všiml, že v ní drží zelenou obálku.

„Tohle si přečtěte,“ vyzval ho Hájek důrazně. „Další iniciativník, co nabízí informace. Přišlo to včera večer.“

„Proč to mám až dnes?“ zamračil se Moravec. Neměl rád, když byl ignorován, a zejména v podobných případech. Ale ptal se spíš proto, aby demonstroval své rozladění. Odpověď nadřízeného znal předem.

„Dal jsem to přečíst nejdřív studijní skupině, kvůli analýze,“ řekl. „Nepředpokládám, že by vám to vadilo?“

Moravcovi to nicméně vadilo. Vlastně mu to asi vadilo víc než cokoli jiného, co Hájek mohl s dopisem udělat.

„A copak moudrého vypadlo z našeho špičkového studijního oddělení?“ zamručel ironicky.

Hájek si ho překvapeně změřil, pak jen pokrčil rameny.

„Zatím nic,“ konstatoval. „Čekám, až si to přečtete i vy. Stačí vám dnešní odpoledne?“

„Samozřejmě.“

„Tak si to promyslete, a večer přijďte do mé kanceláře. Řekněme v šest? Dobrá. Pozval jsem i Havla, ze studijní. Chci být u toho, až si vy dva budete vyměňovat názory. Pro jistotu,“ zdůraznil. „A hlavně doufám, že se tam dohodneme, co s tím budeme dělat dál. Tak nashle večer, pane podplukovníku.“ Ukázal na obálku, významně zdvihl ukazovák, pak se kývnutím hlavy s Moravcem rozloučil a vykročil zpět ke své kanceláři.

Admirál Wilhelm Canaris byl drobný, štíhlý muž. Táhlo mu na padesátku, ale jeho vlasy už byly stříbřité a leskly se v zimním slunci podobně jako dvě řady knoflíků jeho uniformy. Mlčky kouřil v mrazivém vzduchu na balkonu své kanceláře a přes holé větve stromů lemujících berlínské Tirpitzovo nábřeží se kochal odlesky slunce na hladině kanálu Landwehr. Když uslyšel uvnitř cvaknout kliku, vzdychl a s nedokouřenou cigaretou v prstech proklouzl z chladného balkonu do tepla kanceláře.

„Promiňte, pane admirále.“ Podplukovník Oster byl dostatečně bystrý na to, aby pochopil, že nepřišel ve správný moment. „Nechtěl jsem vás vyrušit. Jestli dovolíte, přijdu později.“

„Neblázněte, Hansi,“ mávl Canaris rukou a pečlivě za sebou zavřel dveře balkonu. „Jednou jste tady, tak mluvte.“

Svezl se za stůl a tázavě na Ostera kývl.

„Nic zásadního,“ pokrčil podplukovník rameny a podal mu útlou složku. „Jen průběžné hlášení o stavu reorganizace služby. Myslím, že vás to potěší.“

„Udělali jsme toho za ten rok docela hodně, že?“ usmál se Canaris. Položil složku na stůl, aniž by ji otevřel. „Abwehr fungoval dobře, ale vylepšit potřeboval jako sůl. Škoda, že toho musíme měnit tolik. Příliš mnoho změn lidi většinou rozladí.“

„Hodně si jich zvyklo na status quo,“ přisvědčil Oster. „Ale nemyslím, že by proti změnám existoval nějaký zásadní odpor. Většina lidí vidí, jaké možnosti nám nová struktura přinese.“

„Přinese především víc práce,“ konstatoval Canaris.

„Ale to už si možná tolik lidí neuvědomuje,“ usmál se Oster. „Zatím se všichni derou po příležitostech.“

„U nás, nebo i jinde?“

Oster zvážněl. I jemu se blížila padesátka, ale jeho vysoká štíhlá postava a bystré šedé oči v hezké tváři mu stále zachovávaly mladický vzhled.

„Pochopitelně že i jinde.“ Na okamžik se odmlčel. „Hlavně jinde,“ dodal kysele. „SS je příliš velké lákadlo. Jak to tak vypadá, bez členství v SS už nebude kariéra v armádě možná.“

„A vám to, jak pozoruji, pořád vadí,“ zadíval se na něj Canaris zkoumavě. Neměl rád podobné řeči, a už vůbec ne v úřadě.

„Promiňte, pane admirále. Vám snad ne?“ Oba muži se znali už pět let a vzájemně si důvěřovali. Oster si proto mohl vůči šéfovi vojenské rozvědky dovolit mnohem víc než řada dalších pracovníků abwehru. Ale podporovat ho v něčem, s čím nesouhlasil, to nebyl Canarisův styl.

„Víte, že tyhle věci nekomentuji, Hansi,“ zavrtěl Canaris hlavou. „A vy byste se měl ve svých názorech krotit. Zjevně nejsem jediný, komu je říkáte.“

„To určitě ne.“ Canarisovi se zdálo, že Oster pronesl těch pár slov hrdě. „Stojím si za tím, co říkám. A pár hnědokošiláčů bez vojenských zkušeností, kteří si hrají na elitu armády i státu, mně opravdu dokáže hnout žlučí.“

Canaris si jej zamyšleně změřil.

„Tak hlavně doufejme, že to tak zůstane,“ poznamenal.

„Prosím?“

„Aby zůstali bez vojenských zkušeností,“ vysvětlil Canaris a konečně otevřel složku. „Mám stále silnější pocit, že pan kancléř Hitler by z nich rád vytvořil elitní bojové jednotky i v praxi. Dokud si pochodují po náměstích a učí se držet krok, snad na tom nebudeme ještě tak zle.“

Podplukovník Oster se nadechl k odpovědi, ale když viděl, že se Canaris zahloubal do obsahu složky, jen zdvořile zasalutoval a vyklouzl ze dveří.

V kanceláři plukovníka Hájka se v podvečer sešli tři muži nad zelenou obálkou a strojem psaným listem papíru.

„Dobrá, pánové,“ poznamenal Hájek. „Četli jsme to všichni, takže je třeba se k tomu nějak postavit. Já jsem tady nový, takže si velmi rád poslechnu vaše názory.“ A protože měl rád pořádek, kývl nejprve na vedoucího skupiny A, studijní.

Než se ovšem plukovník Havel nadechl, ozval se rychle vedoucí skupiny B, podplukovník Moravec. Už jednou ho Hájek přeskočil, a on neviděl důvod, proč dávat Havlovi příliš prostoru. Tady šlo o operativní záležitost – řeči studijní skupiny ji neměly příliš ovlivňovat.

„Měli bychom tu nabídku přijmout,“ prohlásil autoritativně. Hájkovi neušlo, že se Havel jen unaveně usmál – bylo až příliš zřejmé, že mezi oběma vedoucími panuje napětí. „Přijmout, a okamžitě. Iniciativníků, kteří by nám nabízeli informace, není sice málo, ale pokud by tenhle člověk nelhal a mohl by nám dodat všechno to, o čem píše, byl by to určitě velmi dobrý zdroj.“

Hájek se znovu obrátil k Havlovi.

„V zásadě bych dal kolegovi Moravcovi za pravdu,“ připustil opatrně Havel. „Všichni víme, že naše informace o Německu jsou žalostné – a to přesto, že Německo je v současnosti náš prvořadý protivník. Kdyby ten člověk opravdu dodal zpravodajské dotazníky německého abwehru o našich ozbrojených silách, tak se dozvíme, co všechno už Němci o nás vědí a hlavně kam budou směřovat svůj další zájem. Pokud by to byl pravý materiál, bylo by to čisté zlato.“

„Moje řeč,“ přisadil si Moravec. Hájek ho rychle gestem umlčel.

„A co když je to provokace?“ zeptal se.

„Myslím, že provokační dopis by abwehr dokázal napsat lépe,“ ušklíbl se Moravec. „Tohle vypadá opravdově. Ten člověk je sice určitě profík, možná sám příslušník abwehru nebo nějaké ozbrojené složky, ale styl, kterým píše, by byl asi uhlazenější, kdyby to dávalo dohromady jejich dezinformační oddělení.“

„Jste schopen poznat upřímnost nabídky ze stylu textu?“ zapochyboval Hájek.

„Něco na tom je,“ připustil neochotně Havel. „Pisatel slibuje sice hory doly, ale také si klade spoustu podmínek. Ty nejsou typické. Řekl bych, že jde o skutečnou nabídku, jejíž autor má logicky strach z vyzrazení a chce se pojistit.“

„Takže – co?“ rozhlédl se Hájek. „Zahodit to nemůžeme, to je jasné. Máme možnost něco z toho prověřit?“

Havel zavrtěl hlavou.

„Můžeme zkusit ověřit konkrétní informace, které dodá – pokud nějaké dodá,“ připomněl rychle. „Hlavní je z něj teď nějaké informace opravdu dostat.“

„Takže se shodneme, že bychom mu měli odpovědět, je to tak?“ ujišťoval se Moravec.

„Odpovědět určitě,“ pokýval hlavou Havel. „Jen bych mu nevycházel moc vstříc. Chce peníze – ty bych poslal až za nějaké informace. A hlavně – chce odpověď do tří dnů. To je nesmysl. Tohle je přesně ta podmínka, na kterou bych se vykašlal. Počkal bych týden, dva – a pak bych mu na to jeho poste restante nějakou opatrnou odpověď poslal. Ať si nemyslí, že budeme skákat, jak on píská.“

Moravec už nedočkavě vrtěl hlavou. Velmi dobře viděl, jaká se mu v osobě neznámého iniciativníka nabízí příležitost, a nehodlal se jí pustit. V tomhle řemesle se váhání často nevyplácí. Opatrnost je na místě, ale váhání je neodpustitelné.

„Ale co když ho to odradí? Sám jste přece říkal, pane kolego, že naše informace o Německu jsou slabé. A tohle,“ ukázal na dopis, „je výjimečná příležitost, jak naši situaci zlepšit.“

Havel pokrčil rameny.

„Opakuju – nejsem proti odpovědi,“ zdůraznil. „Jen nechci tančit podle cizích not, když nevíme, o co opravdu jde. Navrhuju být opatrný.“

„A já navrhuju podmínky splnit, aby ten člověk viděl, že jsme seriozní partneři,“ obrátil se Moravec k Hájkovi. Ten zaváhal.

„Jsme vůbec schopni ten jeho termín splnit?“ napadlo ho náhle.

„Určitě,“ vyhrkl Moravec. „Odpověď můžu mít napsanou dnes večer, marky jako výraz naší dobré vůle máme ve fondu. Zítra to odvezeme na naši předsunutou ústřednu v pohraničí, v noci s tím přejde nějaký chodec a pošle odpověď na uvedenou poste restante z německé pošty. Ten iniciativník si to vyzvedne přesně v den, který stanovil.“

Moravec pochopil, že vyhrál. Jeho dravý styl na Hájka očividně zapůsobil, a to znamenalo úspěch. Aktivní vedoucí operativní skupiny, to bylo to, co služba potřebovala – a Moravcovi nemohlo uniknout, že Hájek jeho názor sdílí.

„Tak dobrá, pane podplukovníku,“ obrátil se Hájek k Moravcovi, „připravte tu odpověď. A ještě dneska mi ji předložte ke schválení.“

Štíhlý dvaatřicetiletý muž vklouzl do zakrytého vozu majora Dítěte, jakmile zastavil na rohu předměstské ústecké ulice. Major ho pozdravil kývnutím hlavy a okamžitě pokračoval v jízdě, aby stojícímu vozu nikdo nezačal věnovat zbytečnou pozornost. Stmívalo se, a tak mu chvíli trvalo, než si všiml výrazu svého spolucestujícího.

„Stalo se něco?“ zeptal se opatrně německy, zatímco oči nespouštěl ze silnice. Často spolu sice mluvili česky, ale Dítě už svého agenta znal příliš dobře. Když byl ve stresu, rodná němčina mu pomáhala uvolnit se.

„Spousta věcí,“ vydechl Hugo Zappe. „Ale nic zásadního ode mě dnes nečekej, většinu toho už stejně víš.“

Dítě byl poněkud zmaten.

„O čem to mluvíš?“

„Přece o tom zatýkání,“ podíval se na něj unavenýma očima Zappe. „Vybrali jste ty nejmilitantnější nácky, kteří sem do Sudet dostávali zbraně a letáky a vůbec věci… Všichni, kdo v tom jedou, jsou strachy bez sebe.“

„Ale na to jsem tě přece předem upozornil,“ zdůraznil Dítě opatrně. „Koneckonců, proto jsi mi přece ty informace především dával!“

„To jistě,“ vzdychl Zappe. „Jenže žít se v té atmosféře nedá. Navíc to většina místních považuje jen za další utlačovatelský akt Čechů, a SdP tak spíš získává další příznivce.“ Zamyšleně zavrtěl hlavou. „Skoro to vypadá, že už to nepůjde zastavit. Když nic neuděláte, naroste místním náckům hřebínek. Když uděláte, přivede jim to další členy.“

Chvíli jeli mlčky, pak Zappe tiše vzdychl.

„Svinská doba,“ ušklíbl se Dítě. „Nemáš chuť na večeři? Třeba by nám zvedla náladu.“

Zappe zavrtěl hlavou.

„Raději ne,“ řekl. „Lidi jsou teď přecitlivělí, a kdyby nás někdo jen zahlédl… A vůbec, myslím, že budeme muset vyřešit jednu zásadní věc.“

Dítě zatočil na lesní cestu, zhasl reflektory a v posledním večerním světle rychle zapátral ve výrazu svého agenta. Hugo Zappe byl očividně vyčerpaný, popelavý obličej měl pokrytý vráskami a zdobilo ho neobvyklé strniště vousů.

„Co uděláte se mnou?“ zeptal se Zappe prostě a zdvihl k majorovi své unavené oči.

„Co bychom s tebou měli dělat?“ nechápal v první chvíli major. „Přece se nic nemění. Ty jsi pro nás důležitý zdroj informací, potřebujeme tě tu. A dokud tu můžeš pracovat…“ Odmlčel se, protože si právě uvědomil důvod Zappeho unaveného výrazu. „Ty už tu nemůžeš pracovat,“ řekl nahlas. Ani to už neznělo jako otázka.

„Část důležitých lidí jste zatkli, část zdrhla do Říše, protože viděla, že by na ně brzy přišla řada,“ konstatoval prostě Zappe. „Mě jste nezatkli – za což ti mimochodem děkuju – ale brzy budu jediný. Jsem taky velká ryba, to víme oba. Když mě neseberete, lidem to začne být divný. A tam to nechci nechat dojít.“

„Můžeme tě sebrat na pár dní, aby to všichni viděli, a pak tě – spolu s pár dalšími – pustíme pro nedostatek důkazů. Co bys tomu říkal?“

Zappe se na okamžik odmlčel, ale nepůsobil dojmem, že by o nabídce uvažoval.

„Hans pro mě vzkázal,“ řekl nakonec.

„Krebs?“ vydechl Dítě překvapeně. Hans Krebs byl vrcholným představitelem a poslancem bývalé sudetoněmecké DNSAP – Německé nacionálně-socialistické dělnické strany, jeden z těch, kteří po procesu s Volkssportem uprchli do Německa. „Kde ten teď je?“

„Podle všeho v Hannoveru. Ale pořád se zajímá o sudetoněmecké hnutí v Čechách. Zjevně nezapomíná na staré kamarády. Chce mě v Drážďanech.“

Dítě rychle přemýšlel. Spolupracoval se Zappem již dost dlouho, jeden druhého za ta léta dobře poznali, ale stejně se neodvažoval uvěřit tomu, co mu Zappe právě naznačil.

„Pořád jste kamarádi?“ ujistil se rychle.

„Samozřejmě,“ pokrčil Zappe rameny. „Nikdy jsme si nic špatného neudělali, a já jsem mu tady hodně pomohl. Zjevně chce, abych mu pomáhal i tam.“

Dítě se podíval svému agentovi do očí.

„A ty bys šel?“ zeptal se přímo. „Přece víš, jak na tom jsme. Pokud tam odejdeš, na místě ti pomoct nedokážeme.“

„To, co mi nabízíš tady, taky není nic moc,“ pokusil se Zappe usmát. „Hele, já něco udělat musím. A tohle vypadá nejen logicky, ale i rozumně. Že mě tam neochráníte, to mi nemusíš říkat. Ale jste schopní tam se mnou udržet kontakt?“

„Bez problémů,“ ujistil ho Dítě bez přemýšlení. „Samozřejmě bych to nemohl být já, já do Reichu nemůžu dneska ani páchnout – ale našli bychom ti spojku.“

Odmlčel se a čekal na nějakou odpověď, ale nedočkal se jí.

„Udělal bys to?“ zeptal se opatrně. „Vrátil by ses do Německa kvůli nám? Známe se dost dlouho, takže ti nemusím mazat med kolem huby – ale za tohle bych ti byl opravdu vděčný. Moc by nám to pomohlo.“

„Asi takových šílenců moc nemáte, co?“ usmál se Zappe unaveně.

Dítě neurčitě pokrčil rameny.

„Takových asi ne,“ připustil opatrně. „Hranice už dneska, jak to vypadá, nevede po hřebenech hor, ale ulicemi mezi německými a českými školami.“

„Asi jsme si to všichni představovali trochu jinak, co?“ ušklíbl se Zappe. „Vy nemáte rádi Němce, my nemáme rádi Čechy… To se pak ta republika buduje blbě. A nevidím z toho cestu ven.“

Dítě mu v duchu dával za pravdu. Česko-německá nenávist nabírala na obrátkách a k verbálním útokům se už dávno přidaly i ty fyzické. Situace v pohraničí, obydleném několikamilionovou německou menšinou, se stávala neudržitelnou. Vrcholící krize zanechala v chudém pohraničí hlubší šrámy než ve vnitrozemí. Všichni místní Němci poslouchali nadšeně německý rozhlas – zdaleka ne všichni ovšem kvůli příchylnosti k nacismu a jeho propagandě, ale prostě proto, že československý rozhlas v Praze začínal o nějakém vysílání v německém jazyce sotva uvažovat. Československo ztrácelo svou nejdůležitější menšinu pod rukama – a zdálo se, že neexistuje síla, která by to dokázala zvrátit.

„Cesta do Drážďan možná není ta správná cesta ven,“ řekl opatrně Dítě.

„Neměl bys mě teď spíš začít přesvědčovat, jak je to důležité, nezbytné a vlastně jediné možné?“ zdvihl Zappe překvapeně obočí.

„Asi měl,“ pokrčil Dítě rameny. „Jenže ty už mě znáš příliš dobře a nespolkneš každou blbost, kterou plácnu.“

Zappe se zasmál, ale rychle zvážněl.

„Budeš mi chybět, příteli,“ řekl pak tiše. „Mám-li být upřímný, vůbec se mi odsud nechce. Ale jinou možnost asi nemáme. Ani ty, ani já.“ Natáhl k majorovi ruku a Dítě ji upřímně, pevně stiskl. „Tak to zkusíme. Nechám se zachránit před vaší perzekucí svými soukmenovci. Pomůžeš mi s tím?“

Plukovník Havel vstoupil do kanceláře přednosty Hájka s těžkým srdcem, a Hájkovi nedalo moc práce si toho všimnout.

„Tak jak to vidíte?“ zeptal se Hájek.

„To, co ten iniciativník poslal, jsou obecné věci. Nic zásadního,“ řekl Havel. „Veskrze nic, co bychom nevěděli, případně nic, co by průměrně informovaný člověk nedokázal vymyslet.“

„Je to tak zlé?“

„S jednou výjimkou,“ upozornil rychle Havel. „Majora Helma prý v abwehru vystřídal kapitán Noack. Nic podobného nám zatím nikdo nehlásil.“

„Noack, Noack… To je ten, co dosud pracoval proti Francii?“

„Přesně ten. Mladý, schopný, agresivní důstojník s dobrými výsledky. Kdyby ho poslali proti nám, bylo by to další špatné znamení. Ale plus pro toho informátora.“

„Ale potvrdit, jestli je to pravda, neumíme,“ ujišťoval se Hájek.

„Zatím ne.“

Hájek zamyšleně pokýval hlavou.

„Co ty jeho náznaky o německých agentech u nás na ministerstvu?“ zeptal se.

„Jak sám víte, žádné takové signály nemáme,“ zavrtěl Havel hlavou. „A to jeho tvrzení je tak obecné, že ověřit nemám co. Žádné jméno, pozice, oddělení… Nevím, co si o tom mám myslet.“

Hájek si ho zkoumavě prohlédl.

„Řekněte mi jednu věc, pane kolego,“ řekl. „Jestli je to tak, jak říkáte, proč by jím byl Moravec tak nadšený? Přece by také musel vidět, že je něco špatně?“

„Podplukovník Moravec samozřejmě není hlupák.“ Havel se rozhodl volit slova velmi opatrně. „Náš spor vychází v podstatě z toho, že on příliš neuznává stanoviska studijní skupiny. Příliš ho brzdí. On je přesvědčen, že nezáleží na množství agentů, ale jejich kvalitě. Sní o tom, že bude řídit dvě, tři zpravodajská esa s přístupem nejlépe k Hitlerovi, a nikoho dalšího už nebude tím pádem potřebovat. A to je ten hlavní problém.“

„Tak proto,“ pokýval Hájek zamyšleně hlavou. „A vzhledem k tomu, že dobrých agentů má Moravec po linii Německa evidováno celkem pět, tak se upíná k tomu novému jako možnému budoucímu esu?“

„Nechtěl bych kolegovi Moravcovi něco podsouvat,“ přiznal Havel. „Ale mám takový pocit. Třeba to tak i dopadne, kdo ví. Ale zatím to, co nám ten člověk poslal, moc zajímavě nevypadá. Slíbil nám modré z nebe, ale poslal útržky z pytloviny.“

Věděl velmi dobře, v čem je jádro jeho sporu s Moravcem. Moravec prostě jen dlouho toužil po pozici přednosty druhého oddělení – stejně tak jako Havel. Dlouholetá rivalita se Hájkovým jmenováním proměnila ve vzájemný odpor, hraničící s nenávistí. Logické argumenty už často nehrály hlavní roli.

„No tak snad vás uklidním,“ usmál se Hájek. „Právě nám od něj přišel další dopis, a ten situaci dostatečně vysvětluje, řekl bych.“

„Mohu se zeptat jak?“

„Chce spolupracovat. A konečně přistoupil na náš návrh na osobní schůzku. Uvidíme se s ním, plukovníku. Teď se to konečně rozjede.“

Konec března byl v Drážďanech mimořádně studený. Z lesa na okraji nového vojenského komplexu Albertstadt fičel ledový vítr a vzduchem poletovaly poslední letošní sněhové vločky. Paul Thümmel se zastavil hned ve dveřích nad monumentálním schodištěm kasárenské budovy a pečlivě si ohrnul límec. Sníh na něm už roztál a z límce mu na krk steklo několik ledových kapek.

„Servus, Paul,“ poplácal ho kdosi energicky po zádech. „Nechce se ti do toho marastu, co?“

Ani se nemusel ohlížet. Oskar Fleischer byl jeho starší kolega, jeden z mála, kteří ho mezi sebe přijali po nedávném přeložení z Neuhausenu. Táhlo mu na pětačtyřicet, ale vypadal starší – snad to bylo jeho předčasnou pleší, snad zjevnou nadváhou.

„Chtělo by to něco na zahřátí,“ připustil Thümmel.

„Mluvíš mi z duše.“ Fleischer ho nepřestával přátelsky tlouci do zad svou medvědí tlapou. „Ten úspěch je třeba zapít!“

„Který úspěch máš na mysli?“

„Přece Porýní,“ zatvářil se Fleischer dotčeně. „Co sakra jinýho?“

Za úsvitu sedmého března vpochodovalo devatenáct německých divizí do demilitarizovaného Porýní. Tento krok zcela otevřeně porušil Versailleskou dohodu, a celé Německo očekávalo se zatajeným dechem reakci ostatních mocností. Situace příslušníků abwehru byla o to složitější, že většinou znali neradostnou situaci v německých ozbrojených silách. Několik pěchotních divizí odešlo i z hlavního saského shromaždiště v Albertstadtu, a jak Thümmel, tak Fleischer znali jejich úroveň. Celá akce byla především politická – všem zainteresovaným bylo jasné, že pokud by Francouzi odpověděli překročením hranic do Porýní, německé divize by jim musely uvolnit cestu. Na otevřený střet ještě nebyly připraveny.

Oba muži pomalu kráčeli po širokém schodišti klasicistní budovy, postavené jako celý komplex na přelomu století. Ostrý vítr je šlehal do tváří a bral jim slova od úst.

„Takže taky si myslíš, že už je po všem?“ zajímal se Thümmel.

„To se vsaď,“ ujistil ho Fleischer. „Napínavých bylo prvních osmačtyřicet hodin – kdyby frantíci tehdy něco podnikli, měli bychom problém. Ale teď? Teď už by sami vypadali jako agresoři. Koneckonců – stalo se něco někomu, když jsme si vzali kus své vlastní země? Tohle je ideální způsob, jak zaměstnat dalších pár tisíc lidí. Já ti něco řeknu, Paule – jestli je někdo schopný tuhle zemi vytáhnout z krize, tak je to kancléř Hitler.“

Zrovna o tomhle nemusel ovšem Thümmela přesvědčovat. I on byl držitelem zlatého čestného odznaku NSDAP, který byl udělen jen prvním sto tisícům členů strany.

„Určitě,“ přikývl Thümmel. „A myslím, že teď už to ani nebude dlouho trvat.“ Zastavil se pod schodištěm a zamyšleně se rozhlédl. „Neříkals něco o panáku?“

Fleischer se bodře zasmál a ukázal na svůj vůz, zaparkovaný u chodníku.

„Zajedem do města,“ rozhodl. „Ty tu asi auto nemáš, co?“

Thümmel odevzdaně mávl rukou.

„Nejen tady,“ přiznal. „Stará ze mě dře kůži, co jsme se rozvedli. Auto jsem musel prodat, dlužím, kam se podívám…“

„No jo, ženský,“ mávl Fleischer rukou. „Co mi budeš povídat. Taky u tebe mám nějaký drobný,“ připomněl mu pro jistotu. „Ale kašli na to, nespěchám s vracením. A dneska tě zvu. Mám fakt hroznou chuť na panáka.“

Znovu poplácal mladšího kolegu svou tlapou po rameni a tlačil ho k vozu. Proti temnému večernímu nebi se rýsovaly siluety věží obrovského posádkového kostela, které se pomalu propadaly do přicházející noci.

Dvoučlenná četnická hlídka napochodovala do ústecké kanceláře Sudetendeutsche Partei krátce po obědě.

„Tady nemáte co pohledávat,“ zasyčela na ně německy sekretářka v předpokoji. Byla to robustní žena středního věku s vyvinutým poprsím a dlouhými tmavými vlasy spletenými do copů. „Tohle jsou místnosti povolené politické strany.“

„Tak pravdu máte jen částečně,“ opravil ji s úsměvem strážmistr Hlavatý. „Vaši partaj nikdo nezakazuje. Aspoň zatím. Ale práci tady máme. Potřebujeme mluvit s vaším šéfem.“

„Podívám se, jestli je u sebe. Počkejte tady,“ nařídila sekretářka a zamířila ke dveřím vedoucím z předpokoje do vlastní kanceláře. Hlavatý jí rychle zastoupil cestu.

„My se podíváme sami,“ usmál se na ni. Převyšoval ji téměř o hlavu, ale to jí nezabránilo do něj strčit.

„Co to má znamenat?“ zaječela. „To je nehoráznost! Co si to vy, Češi, pořád dovolujete?“

Vysoký strážmistr jí chytil ruce v zápěstí, na což zareagovala bolestným zavytím.

„Já vás dám k soudu!“ křičela. „Policejní násilí!“

Hlavatý kývl na kolegu, který pružně vykročil ke dveřím kanceláře.

„Znovu omyl, milostivá,“ dodal přitom s neměnným úsměvem k sekretářce. „My nejsme policie, my jsme četníci. Nesnažte se mě urazit.“

Pořád s ním zápasila. Snažila se vymanit své ruce z jeho sevření, strkat do něj, ale když se ho pokusila kopnout, Hlavatému došla trpělivost. Zkušeně ji zatlačil do židle, ruce přitiskl na desku stolu a sklonil se k ní. Úsměv mu z tváře poprvé zmizel.

„Tak, a teď budete hodná a posadíte se jako vzorná školačka,“ zašeptal tónem tak mrazivým, že ho bezděky poslechla. „Protože jestli ne, budu to považovat za protivení se úřední moci a s chutí vám vyrazím pažbou zuby z té vaší rasově čisté tlamy. Rozumíme si?“

Neodpověděla, jen mlčky polkla. Hlavatý se na ni znovu krátce usmál a obrátil se po svém kolegovi.

Ten právě sahal po klice kanceláře, když se náhle dveře rozlétly a narazily do něj takovou silou, až četníka srazily k zemi. Hlavatý nacvičeným pohybem sáhl na rameno pro popruh pušky, ale viděl, že nebude dost rychlý. Stihl pušku sice z ramene strhnout, ale muž, který se z kanceláře vyřítil, ho vzápětí udeřil přes ruku krátkou holí.

Hlavatý bolestivě vykřikl, puška mu vyklouzla z prstů a s hlomozem dopadla na dřevěnou podlahu. Na okamžik zaváhal, jestli ji má zdvihat nebo se vrhnout za prchajícím, ale ten okamžik byl dostatečně dlouhý na to, aby muž rozrazil dveře do chodby a rozběhl se ke schodům.

Zatímco úzkou chodbou rezonoval skřehotavý smích nadšené sekretářky, muž bral schody po dvou a pádil k východu z budovy. Proletěl dveřmi, zběžně se ujistil, že na ulici už žádný četník nečeká, a pak se rychle ztratil v ústeckých uličkách.

Za rohem zpomalil, aby na sebe během neupozorňoval, a zhluboka dýchal. Rychle obešel několik bloků, než uviděl zablácenou osobní tatrovku. S úlevou otevřel dveře a posadil se vedle řidiče.

„Jak to šlo?“ zeptal se se zájmem major Dítě.

„Přesně podle plánu,“ oddechl si Hugo Zappe. Ohlédl se na zadní sedadlo, kde ležel papírový kufr a cestovní kabela.

„Vzal jsem všechno, co jsi chtěl,“ ujistil ho Dítě. „Takže jdeme na to?“

„Mám jinou možnost?“

„Vždycky je víc možností,“ pokrčil Dítě rameny, ale nastartoval a rozjel se. „Kdyby sis to rozmyslel, pochopím to.“

„Moc mě nepokoušej, nebo o tom začnu opravdu přemýšlet.“ Zappe se pokusil usmát, ale příliš se mu to nedařilo. „Naštěstí pro tebe už moc možností nemám. Když mě teď bude honit místní četnictvo… Mimochodem, jednoho z těch chlapů jsem, myslím, praštil zbytečně moc. Vyřiď mu, že mě to mrzí.“

„Určitě,“ slíbil Dítě. „Ale netrap se tím, on s tím počítal. Ty jsi teď mnohem důležitější, a jemu nějaká ta modřina brzy zmizí.“

„Díky.“

Vůz vyjel z města a zamířil studeným soumrakem k německé hranici.

Mužská postava se vyloupla z nočního lesa přesně v půl deváté.

„Dobrý večer,“ přivítal ho Moravec německy.

Muž se krátce rozhlédl po třech přítomných zpravodajcích a pak pozdrav opakoval. Byl to asi pětatřicetiletý muž, tak sto sedmdesát centimetrů vysoký, štíhlý, s mírně vypoulenýma, ale bystrýma, těkajícíma očima. V ruce držel aktovku a Moravcovi se zdálo, že stojí mírně nahrben – v okolní tmě ovšem nebylo možné poznat, zda kvůli tělesné vadě nebo napětí okamžiku.

„Jsem rád, že se konečně poznáváme,“ přiznal Moravec. „Já jsem Schimek. To se mnou jste si teď chvíli psal.“ Významně se odmlčel, aby dal příchozímu možnost se také představit, ale ten ji nevyužil.

„Přinesl jsem vám ty slíbené materiály,“ řekl místo toho a významně pozdvihl aktovku. „Kde se na ně chcete podívat?“

„Nejdřív támhle v autě, jestli nemáte námitky,“ kývl Moravec hlavou k opačné straně silnice, kde stál zaparkovaný vůz. „A když budu spokojen, odvezeme vás na bezpečné místo a probereme to podrobně. Souhlasíte?“

„Budete spokojen,“ ujistil jej muž sebejistě a poslušně zamířil k vozu. Moravec jej pustil na zadní sedadlo, kam se k němu přidal, zatímco majoři Bartík a Fryč se vsoukali dopředu. Moravec vytáhl kapesní svítilnu a rychle jí přejel přes jednotlivé papíry, které muž postupně vytahoval z aktovky.

Muž si byl zřejmě jistý oprávněně. Předkládané dokumenty se týkaly organizace abwehru a drážďanského gestapa, ale zejména zpravodajských sítí, které německé služby organizovaly na československém území – jak v česko-německém pohraničí, tak hluboko uvnitř státu. Ověřit jejich věrohodnost bude jiná věc, ale teď bylo jasné, že nabídku bude třeba projednat.

„Jak jste k tomu přišel?“ zdvihl Moravec oči k vyčkávajícímu Němci. Neuniklo mu, že přestože se chová poměrně sebejistě, stopy nervozity skrýt nedokázal.

„Pracuju v abwehru v Drážďanech,“ řekl muž lakonicky. „Abych předešel vašim přehnaným očekáváním – jsem celkem malá ryba, kreslič a fotograf. Oddělení Radio-Funk-Photo.“

„Technická podpora?“

„Přesně tak. Ale projde mi tam rukama hodně zajímavých věcí. Fotokopie, především.“

„Kdo je váš šéf?“

„Major Zunke.“

Moravec stěží ovládl svou nelibost.

„Zunke je šéf drážďanského abwehru,“ odsekl. „To musí vědět každý dopravák ve městě. Kdo je vedoucím vašeho oddělení?“

„Hejtman Gert.“

Moravec se spokojeně usmál.

„Tak dobrá, vážený pane, ať už se jmenujete jakkoli. Myslím, že je načase si pořádně promluvit. Pojedeme.“

Respicient finanční stráže Emanuel Kubec se vlekl nočním lesem a uniforma mu pomalu těžkla deštěm, který se před půlhodinou spustil. Občas sklouzl očima na svého mladšího kolegu, dozorce Františka Mádla, který klopýtal po úzké pěšině vedle něj.

„Aspoň kolo,“ mumlal bez ustání Mádl, „proč nám sakra nekoupí aspoň kolo? Bojí se, že bychom byli schopní hlídat mnohem delší úsek hranice?“

„Nikoliv, příteli,“ usmál se ironicky Kubec. „Vše je mnohem prostší. Finanční stráž je spolehlivý sbor, striktně organizovaný podle osvědčených předpisů. Pokud jsem se byl schopen dopátrat, řídíme se c. a k. předpisy z poloviny devatenáctého století. Které, jak jistě uznáš, nemohly počítat s takovými podezřelými novotami, jako je bicykl.“

Mádl si kolegu zkoumavě prohlédl. Byl u pohraničního útvaru teprve krátce, a Kubec pro něj zůstával nesrozumitelnou hádankou.

„Takže proto nemáme na služebně ani telefon?“ ujišťoval se opatrně.

„Pochopitelně,“ přikývl Kubec, tónem téměř dotčeným. „Kdo kdy slyšel před sto lety o telefonu?“ Pak krátce nespokojeně zamlaskal. „Ale prý už o zavedení takových vymožeností začal kdosi uvažovat.“

„Fakt?“

„Prý ano. Což by mohlo znamenat, že během tří, čtyř let by mohli dotáhnout dráty až na naši celnici.“

Kubec zakopl, zaklel, ale pak rychle ztichl a gestem zarazil i Mádla.

„Děje se něco?“ hlesl Mádl.

Kubec ukázal do neproniknutelné tmy mezi stromy.

„Tam,“ řekl tiše. „Kroky. Předpokládám, že to bude náš ohlášený tajuplný návštěvník.“

„Proč tajuplný?“ zavyl Mádl nešťastně. „Zpravodajec z Prahy, no. Co je na tom tajuplného?“

„Tajuplné je to, jakými silami dokázal změnit naši pravidelnou, přesně načasovanou trasu po hranici,“ nenechal se zviklat Kubec. „Tím, že musíme být touto dobou tady, jsme úplně narušili náš každonoční harmonogram. Co kdyby se nějaký narušitel pokusil ilegálně překročit hranici s oprávněným předpokladem, že jsme právě o tři kilometry dál – jako každý večer – a najednou na nás narazil tady? Vsadím se, že by si mohl právem stěžovat u našich nadřízených.“

Mádl se nadechl k reakci, ale to už nedaleko od nich zašustilo listí a ze tmy se vyloupli dva muži. Každý nesl jedno zavazadlo, a v dlouhých kabátech vypadali zmokle.

„Dobrý večer, pane majore.“ Kubec krátce zasalutoval. „Všechno v pořádku?“

„Naprosto, respiciente,“ přikývl Bohumil Dítě. „Jak daleko je hranice?“

Kubec potlačil touhu komentovat nesmyslnou hodnost, jejichž systém Finanční stráž rovněž odmítala změnit; jeho kořeny sahaly pravděpodobně do století osmnáctého. Místo toho jen věcně namířil ukazovák do tmy.

„Skoro na ní stojíme. Támhleten terénní zlom, vidíte? Za ním už je Německo.“ Finanční stráž trpěla nekonečnou řadou nedostatků, ale její členové své práci rozuměli. I proto raději trpělivě vyčkal, až si majorovy oči poradí s nočním lesem, a teprve poté ruku stáhl.

Dítě se obrátil ke svému společníkovi a kývl hlavou.

„Tak, to je asi všechno,“ řekl německy. „Je čas jít.“

Hugo Zappe mu krátce potřásl rukou.

„Tak na šťastné shledání někdy v budoucnu,“ poznamenal.

„Víš kde mě hledat. Spojka se bude objevovat podle tvé potřeby,“ ujistil ho Dítě. „A děkuju. Za všechno. I do budoucna.“

Zappe se potěšeně usmál, ale už neodpověděl. Vzal si od Dítěte cestovní kabelu a naposledy se rozhlédl.

„Takže támhle?“ obrátil se pro ujištění ke Kubcovi.

„Ano, pane,“ natáhl respicient znovu poslušně ruku do tmy. „Tímhle směrem, pořád rovně. Až narazíte na vyježděnou lesní cestu, vydejte se po ní vpravo. Dovede vás k silnici do vnitrozemí.“

Zappe místo poděkování jen přikývl, nadhodil si zavazadla v rukou a odhodlaně vykročil. Už se neohlížel. Překročil hranici a za okamžik zmizel ve tmě lesa na německé straně.

Kubcovi neušlo, že se za ním major v civilu dlouho dívá – i poté, co ho pohltila noc.

Pětice mužů posedávala v kanceláři chomutovských kasáren kolem osamělého Němce, který i přes pokročilou hodinu nejevil známky ani nervozity, ani únavy.

„Tahle schémata,“ zaťukal Moravec významně na složku, kterou jim iniciativník přinesl, „ta jste kreslil vy?“

Muž přikývl.

„Dával jsem to chvíli dohromady,“ vysvětlil. „Podle jednotlivých dokumentů, které mi prošly rukama.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, máte dvě základní sítě informátorů – je to tak?“

„Ano. Jedna pohraniční, zaměřená na celé Sudety. Řízená je z šesti středisek v pohraničí, podřízených služebně v Drážďanech. Dá se říci, že tahle síť už existuje i ve skutečnosti.“

Moravec pokýval hlavou. To, co neznámý muž říkal, zatím spolehlivě odpovídalo dosavadním informacím, kterými druhé oddělení disponovalo.

„Chcete tím říct, že ta druhá síť vypadá jinak?“ ujišťoval se.

„Rozhodně. Když se na to schéma podíváte,“ sklonil se Němec ke komplikovanému organigramu, vyvedenému v sedmi barvách, na kterém byla zakreslena snad každá existující československá posádka od Aše až po Užhorod, „tak vám musí být jasné, že tak obrovskou agenturní síť nemůžeme mít.“

„Takže ten váš náčrt máme chápat…“ zamyslel se Moravec, „jako plán?“

„Určitě. Je to záměr, jak by to naše velení jednou rádo vidělo – ale jsme teprve v začátcích.“

„V kterých z těch posádek už máte agenty?“

Muž smutně zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, ale nejsem v pozici, abych znal konkrétní agenturu. Rozhodně ne v takovémto měřítku. Nevylučuju, že se občas nějaké jméno dozvím, ale abych vám tady jezdil prstem po mapě a sypal jména z rukávu… To opravdu nemohu sloužit.“

Moravec krátce pohlédl na hodinky. Hovor už trval skoro tři hodiny a všechno, co Němec až dosud řekl, do sebe zapadalo. Neobjevili žádný zjevný rozpor, na všechno měl logické vysvětlení, každá předaná informace odpovídala pozici, na které měl pracovat. Všechno vypadalo velmi dobře. Co se mu zatím nepodařilo odhadnout, to byl mužův charakter. Zjevně šlo o profesionála, pravděpodobně i významnějšího než obyčejného fotografa – zjevně si totiž uvědomoval význam jednotlivých informací, a to v míře na pomocného technika netypické. Ale nebylo jasné, jaký je jeho motiv. Iniciativníci, kteří se přechodem přes hranice s tajnými informacemi nabídnou druhé straně, bývají nervóznější. Pořád hrozilo riziko, že jde o pokus abwehru podstavit jim dvojitého agenta.

Také Němec zkontroloval hodinky a nakrčil obočí.

„Spěcháte?“ ujišťoval se rychle Moravec.

„Jak jsem říkal – před svítáním musím být zpátky v Drážďanech.“

„Určitě vás nebudeme zdržovat.“ Moravec si rychle prošel hustě psané poznámky, kterými v posledních hodinách popsal několik stran svého notesu. „Nevzpomněl byste si přece jen na nějakou podrobnost o tom agentovi, kterého podle vás řídí abwehr v Praze?“

„Nevím o něm nic víc, než jsem řekl,“ zavrtěl Němec hlavou. „Patrně z nějakého ústředního orgánu, krycí jméno Franzl.“

Moravec věděl, že podle tak vágních poznatků údajného agenta najít nedokáže. Němcovy informace byly zajímavé, ale značně obecné. Bude třeba ho úkolovat k přesnějším odpovědím.

„Zkusíte zjistit víc?“

„Jestli mi znovu něco projde rukama…“ pokrčil muž rameny. „Ale teď už opravdu budu muset jít. Odvezete mě zpátky k hranici?“

„Samozřejmě,“ přikývl Moravec. „Ale ještě předtím budeme muset srovnat účty.“

„Mohu to pochopit tak, že vás něco z toho, co jsem vám řekl, zaujalo?“

Moravec zaklapl svůj notes a usmál se.

„Vážený pane, vy o zpravodajské práci přece něco víte. Kdybyste říkal nezajímavé věci, určitě bychom tu s vámi neseděli ještě ve dvě ráno. Budete vy ochoten se s námi sejít i v budoucnu? Třeba pro nás budete mít nějaké novinky.“

Němec se zavrtěl na židli a zamyšleně si začal mnout bradu.

„To bude záležet na podmínkách, na kterých se domluvíme,“ řekl opatrně.

„Samozřejmě.“ Moravec vstal a zamířil ke kancelářskému stolu. „Já myslím, že tohle nebude problém. Jakmile jsme si vysvětlili, že vaší motivací jsou peníze, tak jsem přesvědčen, že dokážeme najít společnou řeč.“ Zalovil v horní zásuvce, jen krátce zaváhal a pak odpočítal tlustý balíček bankovek. „Co byste řekl třem tisícům marek?“

S potěšením pozoroval, jak Němec překvapením polkl.

„A řekněme… dvě stě korun, na drobná vydání při vašich cestách k nám,“ doplnil Moravec s úsměvem a vykročil zpět k němu. „Jste pro?“

Němec se konečně opanoval a také se usmál.

„Musíte vědět, že neřeknu ne,“ pravil otevřeně. „To je skoro můj roční plat!“

„Má to jediný háček.“ Moravec před něj položil peníze na konferenční stolek a vedle nich list papíru s krátkým předepsaným textem.

„Chcete kvitanci?“ ujišťoval se muž nedůvěřivě.

„Sám víte, že je to dost peněz,“ pokrčil Moravec rameny. „A pravidla znáte – jsme státní úředníci, tohle musím vyúčtovat. Takže budu potřebovat váš podpis.“

„Průhledný způsob, jak ze mě dostat jméno,“ zamračil se muž.

„Je to na vás,“ konstatoval Moravec. „Nebudu vás do ničeho nutit. Ale nevěřím, že vás zrovna tohle překvapilo. Tak co – dohodneme se?“

Položil na papír pero a čekal. Viděl, že muž váhá. Jedna věc byla nabídnout se, jiná byla přijít a anonymně mluvit o informacích, na kterých nebyl nijak osobně zainteresován. Ale vlastní podpis potvrzující přijetí tří tisíc marek od československé rozvědky…

„Dobrá,“ řekl Němec stroze a rychle, jako by to chtěl udělat dřív, než si to rozmyslí, uchopil pero a několika rychlými tahy se podepsal. Zhluboka se nadechl a papír odsunul zpět k Moravcovi.

Vedoucí pátrací skupiny mu na oplátku přisunul balíček s penězi a nenápadně přitom pohlédl na potvrzení. Podpis byl kupodivu celkem čitelný, a Moravcovi nedělalo potíže si jméno neznámého konečně přečíst, i když je viděl vzhůru nohama.

Jochen Breitner.

Hans Krebs, bývalý poslanec československého parlamentu za DNSAP, okamžitě vyrazil ze židle ke dveřím kanceláře, když se v nich objevila politováníhodná postava. Kabát Huga Zappeho byl nasáklý vodou, promáčený klobouk ztratil původní tvar a kalhoty měl až po kolena potřísněná mazlavým bahnem.

„Hugo!“ Krebs mu vzal z ruky kufr a nadšeně mu potřásl pravicí. „Tak se ti to povedlo! Ani nevíš, jak rád tě zase vidím.“

„Ahoj, Hansi,“ usmál se unaveně Zappe, „určitě nemůžeš mít větší radost než já. Promiň, ale můžu se nejdřív posadit? Jsem úplně vyřízený.“

„Ale samozřejmě, samozřejmě.“ Krebs mu rychle pomohl z mokrého kabátu i saka a přistrčil mu jednoduché křesílko, stojící před jeho pracovním stolem. „Udělej si pohodlí. Jako doma. Vlastně,“ zasmál se, zatímco věšel kabát na věšák u dveří, „teď jsi konečně doma. Tady, v Říši.“

„S tímhle na mě musíš opatrně,“ svezl se Zappe unaveně do křesla. „Já jsem samozřejmě rád, že jsem tady, ale zvyknout si, že doma už neznamená v Sudetech… To mi asi bude chvíli trvat.“

Krebs ho povzbudivě poplácal po rameni a sedl si proti němu na roh stolu. Podvědomým gestem se pokusil si přičísnout řídnoucí vlasy, ustupující rychle z vysokého čela, a srovnal si brýle v tenkých kovových obroučkách. Byl to padesátník se značnou nadváhou a nezbytným krátkým knírkem, tolik populárním zejména od nástupu Hitlera k moci.

„Nemusíš se vůbec bát,“ ujistil ho. „V tom případě to tady považuj za dočasný domov. Do Sudet se vrátíme brzy – protože Sudety jsou součástí Říše. Vždycky byly, a zase budou.“

„To je dobře,“ zamumlal Zappe vyčerpaně.

„Nechceš kafe?“

Zappe vděčně přikývl, na odpověď už sílu neměl. Krebs odběhl krátce do předpokoje, a když se vrátil, Zappe klouzal unavenýma očima po kanceláři.

„Máš to tu pěkný,“ konstatoval. „Co tady vlastně děláš?“

„Tohle není moje kancelář,“ opravil ho Krebs, „já sedím většinou v Hannoveru. Tady je Sudetendeutsche Kontrollstelle. Neslyšels o ní?“

„Myslím, že jsem neměl tu čest,“ přiznal Zappe. „Hele, nechci se vnucovat, ale ať už tady děláte cokoli – myslíš, že bys pro mě měl nějakou práci? Tohle,“ kývl ke svým zavazadlům, „je totiž všechno, co mám.“

„Vypadá to, žes odcházel narychlo.“

„Hodně narychlo,“ ujistil ho Zappe. „Česká policie v mé kanceláři nebyla příliš náchylná ke smlouvání.“

Krebs překvapeně hvízdl.

„To jsem nevěděl,“ přiznal. „Ale nemusíš se bát, postarám se o tebe. Práci, byt… To tady není problém. Ale jestli jsi musel utéct…“ Zasmušil se.

„Co se děje?“

„Myslíš, že budeš mít možnost obnovit nějaké své kontakty?“

„V Sudetech? Samozřejmě,“ ujistil ho Zappe bez zaváhání. „Sakra, Hansi – já kvůli těm českejm parchantům opustil barák, rodinu, kamarády… Dobré kamarády. Správné Němce. Ti pro mě udělají, co bude zapotřebí – protože vědí, že já bych udělal totéž pro ně.“

Krebs se k němu sklonil a nadšeně jej poplácal po předloktí.

„Hugo, já věděl, že jsi přesně ten chlap, kterého tady potřebuju,“ vydechl. Pak se odmlčel, když do kanceláře vstoupila sekretářka, postavila před ně na stůl tác s dvěma šálky kávy a beze slova odešla. Krebs podal jeden ze šálků Zappemu, který vděčně začal horkou kávu srkat.

„Tak na rovinu, Hansi,“ prohodil, „k čemu ti můžu být dobrý? Co je vlastně ta tvoje Kontrollstelle?“

Krebs se zmocnil druhého šálku a opatrně do něj foukal.

„Úkolů máme spoustu. Mimo jiné udržujeme a rozšiřujeme kontakty se spolehlivými lidmi, kteří jsou v našich Sudetech – zatím tedy v Československu,“ řekl tajemně.

Zappe zavrtěl hlavou.

„Možná jsem po té cestě unavený,“ připustil, „ale co si pod tím mám představit? Kontakty ti samozřejmě můžu bez problémů pomáhat rozšířit, ale k čemu nám to bude? Morální podpora? Lidi, co tam musí žít, potřebují podporu spíš materiální. Nějaký smysl života, který pod českou vládou stojí za pendrek.“

„Dáme jim ho,“ řekl Krebs důrazně, ale pak se znovu sklonil a významně ztišil hlas. „Tohle není žádná kulturní organizace, Hugo. Kontrollstelle především prověřuje uprchlíky ze Sudet, kteří přicházejí do Říše. Ty český svině se nám sem občas snaží poslat svoje agenty, věřil bys tomu?“

Zappe překvapeně zavrtěl hlavou.

„A není jich málo. Hlavním úkolem Kontrollstelle je každého sudetského Němce prověřit – a k tomu potřebujeme dobré informace z jejich okolí na druhé straně hranice.“

„To zní skoro jako práce rozvědky,“ poznamenal Zappe opatrně.

Krebs se vítězoslavně usmál.

„Přímo ne,“ prohodil. „Ale ve své podstatě není Sudetendeutsche Kontrollstelle vlastně nic jiného než krycí firma abwehru a gestapa. My mezi uprchlíky a v Československu tipujeme lidi, které oni potom získávají ke spolupráci.“

Respicient finanční stráže Kubec způsobně postál přede dveřmi varnsdorfského poštovního úřadu, než dokouřil cigaretu, a pak nedopalek odhodil přes chodník na vozovku.

„Dobré odpoledne,“ zahlaholil bodře, když vstoupil, a bez zaváhání zamířil ke vzdálenějšímu konci místnosti. „Rád vás zase vidím, Barborko,“ usmál se na dívku za přepážkou.

Barbara Stein byla pohledná, asi pětadvacetiletá dívka s dlouhými blonďatými vlasy, spletenými do zoufale nemoderních copů, a kulatým obličejem s jemnými pihami. Mluvil na ni německy, protože česky moc neuměla, ale neodpustil si použít českou verzi jejího jména. Jednak se mu líbila víc, jednak věděl, že tím dívku úspěšně poškádlí.

„Barbara,“ opravila ho dívka s úsměvem. Byla to jejich dávná hra, která je nikdy neomrzela – jen Kubec litoval, že se mu nedaří posunout ji dál. „Co pro vás mohu udělat, pane respiciente?“

Hned se kousla do jazyku, ale bylo pozdě. Kubec už nabídnutou příležitost nepustil.

„Třeba byste se mnou konečně mohla jít do kavárny, jak vám navrhuju už pár měsíců.“

Zavrtěla hlavou.

„Navrhujete mi to od té chvíle, co jsem tady nastoupila,“ připomněla mu. „Opravdu vám jasné ne nestačí jako odpověď?“

„Znáte to – kapka vody někdy i kámen prorazí,“ usmál se. „Říkám si, že by na tom mohlo být něco pravdy.“

„Asi nejsem ten správný kámen,“ zasmála se Barbara Steinová. „Bude to všechno, nebo máte i nějaké přání, které vám pošta může splnit?“

Kubec teatrálně vzdychl.

„Lámete mi srdce,“ pravil vyčítavě. „Ale dobrá, když jinak nedáte… Zase jen poslat nějaké peníze do Krumlova.“

Podal jí do okénka několik bankovek.

„Opět vaší matce?“ ujišťovala se, zatímco zručně počítala bankovky.

„Třeba to není matka,“ mrkl na ni, „třeba si tam vydržuju milenku.“

Se zamyšleným výrazem, jako by jeho poznámku zvažovala, si prostudovala přiložený blanket s cílovou adresou, a pak mu ji tázavě ukázala.

„Božena Kubcová?“ řekla významně.

„No dobře, tak třeba utajená manželka,“ nevzdával se.

„A protože jste odloučeni, tak svádíte poštovní úřednice na druhém konci republiky,“ pokývala hlavou seriózně. „Chápu to dobře?“ Peníze uklidila do zásuvky a podala mu potvrzení.

„Nesvádím úřednice,“ bránil se. „Jen jednu.“

„Ale?“ zdvihla významně obočí. „Měla jsem za to, že mě jen počestně zvete na kávu. A vy máte zjevně postranní úmysly, vojáku.“

Neodpustila mu nic, ale Kubcovi neuniklo, že i ona si vzájemné špičkování užívá. Byla nejen hezká, ale i chytrá. Už dlouho se mu nestalo, aby ho žena zahnala do úzkých – a to dokonce jen v nezávazném rozhovoru.

„Nejsem voják,“ hlesl, aby získal čas. „Jsem financ.“

„A to se chlubíte, nebo litujete?“

„Co kdybychom nejdřív skutečně zašli na tu kávu? Třeba byste zjistila, že nejsem tak hrozný, jak si mě představujete.“

„Chcete říct, že nemáte postranní úmysly?“ protáhla zklamaně a Kubec kapituloval.

„Vám se člověk nezavděčí, že?“ prohodil, zatímco zasouval potvrzení do kapsy. Potěšeně zavrtěla hlavou.

„Budete si přát ještě něco?“ zeptala se s úsměvem tak zářivým, až téměř zastínil i těch několik pih na tvářích.

Hezká, chytrá a záludná, pomyslel si Kubec se znovu probuzeným zájmem. Čert ví, proč si s ním nechce vyjít. Nebyl na odmítání příliš zvyklý. Zavrtěl hlavou, rychle se rozloučil a se zakaboněným výrazem se vydal ke vstupním dveřím.

Bylo mu něco přes třicet a na Šluknovsku sloužil už skoro osm let. Barborku Steinovou si pamatoval ještě jako mladou žábu, která chodila na místní německé reálné gymnázium. Už tehdy si jí v houfu mladých slečen všiml, ale ani ho nenapadlo, že by se o ni kdy začal zajímat. Eman Kubec se nikdy nespokojil s hezkou tvářičkou, u partnerek vždy hledal něco víc. Možná i proto žádný z jeho vztahů nevydržel. I na Barbaře Steinové ho lákal víc její postřeh a vtip. Ale proniknout k ní se mu nedařilo.

„Nazdar, Emane!“ houkl na něj tělnatý, asi padesátiletý mužík, s kterým se málem srazil ve dveřích. „Jak se vede?“

Poštmistr Veselý byl jeden z mála místních Čechů, s kterými se Kubec ve městě mimo celnici skutečně přátelil. Ve více než dvacetitisícovém Varnsdorfu bylo Čechů sotva patnáct set, a Kubec je až na výjimky považoval za studené úřední čumáky, kteří se z roztodivných příčin přestěhovali během posledních sedmnácti let do pohraničí, aby obsadili volná místa na úřadech a snažili se plnit své povinnosti v prostředí, kterému většinou nerozuměli.

František Veselý představoval takovou výjimku už proto, že odsud pocházel. Přestože byl Kubec o generaci mladší a patřil mezi nově příchozí, rychle si začali rozumět. Kubec znal komplikované vztahy mezi Čechy a Němci po vzniku republiky. Vyrůstal také v prostředí, kde minoritou byli Češi, a tím ze skupiny většinou vnitrozemských přistěhovalců vyčníval.

„Vypadáš naštvaně,“ pokračoval neodbytně Veselý. „Děje se něco? Nějaký problém na mé poště?“

„Nic důležitého,“ mávl rukou Kubec, ale neodolal a sklouzl ještě očima k zadní přepážce. Steinová mu už nevěnovala nejmenší pozornost.

„Á, Barborka s tebou zase vymetla,“ zasmál se Veselý. „To si nesmíš tak brát. To víš, vlků jako ty kolem ní brousí hodně, a ona musí být opatrná.“

Kubec se k němu důvěrně naklonil.

„Nemá někoho?“ zeptal se tiše.

„O nikom nevím.“

„Nečeká na ni někdo večer? Nebo nechodí s ní někdo ráno?“

„Hergot, Emane, ta s tebou cvičí,“ ušklíbl se Veselý, ale pak zvážněl. „Pokud jsem si všiml, tak ne. Ale Emane, budu upřímný – je to fajn holka. Nechtěl bych, aby byla nešťastná. Nezaslouží si to.“

Kubec ho rychle vytáhl na ulici.

„Ty něco víš,“ kývl na něj tázavě a nabídl mu cigaretu. „Můžeš mi něco říct? Cokoli. Neboj, znáš mě. Neprásknu tě.“

„Hele, s jejím tátou jsem tady vyrostl. Starej Hansi Stein dělá čest svýmu jménu – jejich rodina tady v horách žije už přes sto let, a to se bez tvrdý palice opravdu nedá. Děcka to zdědila po něm. Nemůžeš na ni spěchat.“

„Ale to jsi neměl na mysli,“ pobídl ho rychle Kubec.

Veselý na okamžik zaváhal, pak ztišil hlas. „Před pár lety chodila s klukem z Plauertovy fabriky. Asi to brala vážně, snad se měli i brát – ale on se na ni nakonec vykašlal. Nechce se znovu spálit.“

Kubec pokýval hlavou.

„To jsem nevěděl,“ přiznal. „Netušíš, kdo to byl? Abych věděl, komu se vyhýbat.“

„Jméno si už nevybavím,“ přiznal Veselý. „Ale překážet ti nebude. Je to jeden z těch, co se zamiloval do toho užvaněnýho Hitlera, a zdrhnul před časem do Německa.“

„Díky, Franto. Neboj, neublížím jí. Už proto, že mě nenechá.“

Veselý se znovu zasmál a poplácal ho po rameni.

„Jo, Barborka se nedá. Holka jako lusk.“

„Spíš jak křemen.“ Kubec kývl na pozdrav a pomalu vykročil ulicí.

Muž střední postavy v obnošeném obleku prošel zakouřeným hostincem a posadil se u rohového stolu. Hostinský ho přivítal pokývnutím hlavy, vzápětí se k němu vydal a polohlasně si s ním vyměnil pár slov.

„Hned vám to přinesu,“ slíbil hostinský nahlas a zamířil do kuchyně. Když se vrátil, natočil novému hostu sklenici piva a postavil ji před něj na stůl. Vzápětí z kuchyně vyklouzl mladý muž a s úsměvem si to k příchozímu namířil.

„Rád vás vidím,“ řekl upřímně a posadil se.

„Nápodobně,“ přikývl Paul Thümmel, když mu potřásl rukou. „Jak se vám daří?“

„Celkem dobře,“ přiznal mladík. Jmenoval se Hugo Kunze a byl to zeť místního hostinského. Pro Thümmela byl ovšem mnohem důležitější než jeho tchán. Kunze totiž už dlouho využíval tchánův hostinec jako zpravodajskou přepážku, kam kurýři donášeli zajímavé informace ze Sudet. Právě pro ně sem Thümmel chodil, protože Kunzeho přepážka v jeho práci vždycky představovala malý zlatý důl.

Informace o nespokojenosti sudetských Němců s českou státní správou, o zoufalé nezaměstnanosti, která sice postihla jak německé, tak české obyvatele, ale byla patrnější u Němců, protože těch bylo prostě víc. Informace o nových vojenských a četnických posilách v regionu, umístění státních úřadů a vojenských stanovišť a především o výstavbě pohraničního opevnění – to všechno se slévalo v Kunzeho hospodě. Byly to jen střípky – tamhle nový četník, onde pár náklaďáků se stavebním materiálem, jinde nějaký ublížený po vyhazovu z práce – ale nakonec se z jednotlivých pramínků či dokonce kapek slévala řeka informací, která Thümmelovu abwehru umožňovala mít i za hranicí velmi dobrý přehled.

„Netváříte se tak,“ poznamenal Thümmel významně. Kunze jen mávl rukou.

„Ale to nic – to jen ta česká pakáž mě štve,“ konstatoval. „Pořád se tu roztahujou, přestože tady jen zabírají místo a otravujou vzduch.“

„Chodí přímo sem, do hospody?“ podivil se Thümmel.

„Občas jo,“ přikývl Kunze, „ale už se většinou bojí. Spíš se slejzají v českých pajzlech, a pokud to chcete slyšet, tak mě to vůbec nemrzí.“

„To nezní příliš obchodně.“

„Na to já vám kašlu,“ zavrtěl Kunze hlavou. „Já na těch šmejdech závislý nejsem, tak zoufale ani tady v horách být nemůže. Ale i kdyby bylo – to je věc principu, ne obchodu. Tohle je jednou německé území, tak přece nedovolím té lůze, aby se tu roztahovala.“

Thümmel se zhluboka napil piva.

„A co policie? Nedělá vám potíže?“ zajímal se.

„Snaží se nám to komplikovat, to je fakt,“ připustil Kunze, „ale co mi můžou udělat? Licenci má tchán v pořádku, hospoda funguje, jak má, nic nezákonného neděláme… Teda nic, o čem by oni mohli vědět,“ zasmál se tiše. „Co se toho ostatního týče…“ Zalovil rukou v náprsní kapse saka a vytáhl tlustou obálku.

„Kolik toho je?“ Thümmel ji plynulým pohybem převzal a zasunul do kapsy svého kabátu dřív, než si toho mohl kdokoli z ostatních hostů všimnout.

„Dvanáct zpráv,“ zazubil se Kunze významně. „Většinou se týkají výstavby pohraničního opevnění. Jak to tak vypadá, Češi se rozhodli vybudovat tady v Krušných horách vlastní Maginotovu linii. A vrhli se na to pěkně zostra – každých pár set metrů bunkr, každých pár kilometrů větší objekt. Snažíme se zjistit co nejvíc, i když našince k vytyčování ani stavbám samozřejmě nepouští.“

„Hlavně buďte opatrní,“ upozornil ho Thümmel. „Už jsme měli nějaké problémy – pár lidí, co se o opevnění nebo plány zajímali příliš, už místní zajistili. Nemůžeme si dovolit vás ztratit.“

Tohle byl problém, se kterým nedokázal dostatečně bojovat. Místním lidem nadšení pro říšskou věc nescházelo, právě naopak. Musel ty nejaktivnější brzdit, aby se zbrkle nevydávali do lesů k místům, kam mířily neoznačené nákladní automobily se stavebním materiálem, a nesnažili se po vzoru hrdinů naivních dobrodružných filmů připlížit křovím co nejblíž stavbě bunkru s fotoaparátem v ruce. Češi nebyli hloupí, a stavby byly dobře střeženy.

„Nebojte se, dám si pozor,“ ujistil ho Kunze. „Oni se Češi spíš snaží pouštět hrůzu, než že by něco opravdu věděli. Tak pobíhají po vesnicích a šikanují našince, protože snad náhodou něco někde zahlédli. Jenže my tady přece bydlíme, no ne? Tak přece nemůžeme za to, že se oni rozhodli stavět svoje pitomé bunkry nám za humny.“

„Máte pravdu. Kdyby nechtěli, abyste o tom věděli, tak ať si to staví u sebe doma, že ano?“ usmál se spokojeně Thümmel.

„Přesně tak. Tohle je jednou německé území, a tak se nemůžou divit, že je tu nikdo nevidí rád. Aspoň teda pořád doufáme, že jsou tu jen dočasně! Pan kancléř nás tady přece nenechá strádat dlouho, viďte?“

Tohle byla mantra všech Němců ze Sudet, kteří propadli Hitlerovu kouzlu. Uděláme všechno, co po nás budete chtít, a ještě spoustu dalšího, protože chceme být užiteční, ale na konci musí být jedno jediné – vytoužené spojení všech Němců v Říši, Velkoněmecké říši, která po letech ponižování zase začíná hrát v Evropě roli, která jí náleží, a bude hrát roli ještě větší, protože o síle Německa dnes už nikdo nepochybuje.

A Thümmel věděl, že splnění jejich snu není daleko.

„Určitě ne,“ zavrtěl rozhodně hlavou. „Sudety zůstanou německé, to vás ujišťuji.“

Jakmile plukovník Havel vstoupil do kanceláře přednosty Hájka, nemohla mu uniknout jeho veselá nálada.

„Á, pane plukovníku!“ Hájek zamával jakousi obálkou. „Něco tu pro vás mám. Nový pozdrav od toho Moravcova iniciativníka.“

„Vážně?“ protáhl Havel ironicky.

Hájek zvážněl.

„Pořád si myslíte, že není čistý?“

„Těžko říct,“ přiznal Havel. „Vždycky, když nám něco dá, vypadá to jako spousta zajímavých informací – ale jakmile se do toho ponoříme trochu hlouběji, ukážou se zpravidla jako plytké.“

„Jako třeba?“

„Ten člověk třeba tvrdí, že fotografoval několik listů nějakého tajného pojednání o plynových maskách, údajně s razítkem 9. pluku – ale nijak to neupřesňuje. Utajených dokumentů o plynových maskách existuje samozřejmě celá řada, a devátý pluk jich nepochybně spoustu obdržel – stejně jako jakýkoli jiný útvar. A to je zřejmě ten nejkonkrétnější údaj, který ten tajemný iniciativník vůbec předal.“

„Chcete říct, že to ostatní je ještě horší?“

„Bohužel,“ přikývl Havel. „Když pominu toho údajného agenta s krycím jménem Franzl, o kterém neřekl nic, tak za zmínku stojí fotografované dokumenty o maskování vojenské techniky, plán elektráren a železnic, nějaké organizační tabulky bez bližšího určení…“ Bezradně pokrčil rameny. „Samozřejmě může mít ve všem pravdu. Ale neřekl nic, co by nám umožnilo takové dokumenty identifikovat. Takže jediný možný závěr je, že to může být pravda – ale také nemusí.“

„Chápu,“ přikývl Hájek zamyšleně. „No, každopádně myslím, že se názory vaše a Moravcovy poněkud přiblížily.“

„Opravdu?“ zapochyboval Havel.

„Moravec si ho zaevidoval jen jako zdroj v kategorii dobrý, takže určitě jeho omezení vidí. Ale snad se to teď trochu zlepší.“ Posunul k Havlovi obálku. „Poslal nám jméno a adresu toho údajného agenta abwehru tady v Praze.“

Havel překvapeně hvízdl a nedočkavě vylovil z obálky kus papíru.

„Doktor Kahl,“ četl nahlas. „Praha 7, Bubenská 19.“ Zdvihl oči k představenému. „Už to někdo ověřoval? Třeba Bartík, z kontrašpionážní sekce?“

„Prověřili tu adresu, ale ta nesedí,“ připustil Hájek neochotně. „Ale nemůžeme čekat, že nějaký pomocný fotograf získá přístup do agenturního spisu. Mohl zahlédnout nějaké poznámky, osamělou zprávu… A třeba z nervozity se spletl.“

„Může jít o chybné číslo domu?“

„Nelze vyloučit,“ pokrčil Hájek rameny.

„Nebo jiná ulice – Bubenečská, například?“

Hájek se znovu rozzářil.

„No vidíte! Věděl jsem, že vás něco napadne. Projděte všechny možnosti, spojte se s Bartíkem a zkuste toho chlapa najít.“

„Aspoň tak tušit, čeho je doktor,“ vzdychl Havel. „Lékař? Právník? Filozof?“

„To nechám na vás,“ řekl Hájek rozhodně. „Myslím, že vstupních údajů máme tentokrát dost – tak se do toho pusťte.“

„Provedu, pane plukovníku,“ řekl Havel a vstal. „Mimochodem – už tomu člověku přidělili nějaký kód? Abych to mohl v příštích zprávách uvádět.“

„Asi ano, když už má klasifikaci dobrý.“ Hájek zalovil ve svých poznámkách. „Ano, tady je to. Agent A-54.“

Když se Paul Thümmel v dubnu zastavil v drážďanské Sudetendeutsche Kontrollstelle,Zappe už byl ve své nové pozici dobře zabydlen.

„Vítám vás, pane kolego,“ potřásl mu Zappe rukou. „Hugo Zappe. Nový zástupce ředitele.“

„Rád vás tady vidím,“ přiznal Thümmel, když se posadili. „A gratuluji k jmenování. Prý dokonce míříte výš?“

„Říká se to,“ pokrčil Zappe rameny. „Uvidíme, jak dopadne prověrka pana ředitele – bohužel to vypadá, že se mu v rodokmenu vyskytuje pár židovských předků. Pokud se to potvrdí, já jsem jeden z kandidátů na uvolněný post.“

„Uvidíme. Už jste si tu zvykl?“

„Je mi tu určitě líp než v Čechách,“ usmál se Zappe.

„Skvělé. Pane Zappe – potřeboval bych doporučit několik věrných Němců, kteří by byli ochotni něco podniknout pro vlast. Třebas i s určitým rizikem, které – jak vy víte sám nejlíp – může být značné.“

„Připravil jsem vám seznam.“ Zappe mu přes stolek přisunul strojem popsaný list papíru. „Možná si vzpomenu ještě na pár dalších jmen. A samozřejmě vám začnu chystat nové seznamy podle toho, co nám tady řeknou naši uprchlíci.“

„Díky moc.“

„Musíte ale dávat pozor. Zatím nevím, zda někoho z těch lidí nepostihlo nedávné zatýkání. Češi ignorují, že SdP je pravděpodobně nejsilnější politická strana v zemi, a zcela otevřeně pronásledují naše lidi jen proto, že se přidali k Henleinovi. Udělají všechno, aby potlačili německého ducha v té jejich pseudorepublice.“

Thümmel se pobaveně usmál a začetl se do seznamu.

„Nebojte se, však ono se jim to vrátí,“ poznamenal významně. „Tohle je impozantní, děkuji. Kdybyste se dozvěděl, že někdo z těch lidí byl skutečně zatčen…“

„Tak vám to samozřejmě dáme okamžitě vědět,“ nezaváhal Zappe.

„Děláte to dobře,“ přikývl pochvalně Thümmel. „Teď si musíme pomáhat, co to jen jde, když jsou naši soukmenovci vystaveni českému teroru. Ještě jednou díky.“

Kývl hlavou na pozdrav, vstal a vykročil ke dveřím, když se náhle zarazil.

„Pane Zappe, ještě maličkost. Zkuste se při prověrkách našich uprchlíků zaměřit také na fyzické dispozice těch lidí.“

„Co tím myslíte?“

„Budeme potřebovat mladé muže, kteří by byli schopni se občas vracet přes hranici. Se zprávami, případně i s jistými úkoly. Je to možné?“

Zappe se potěšeně usmál.

„Kdysi jsem participoval na vytváření Volkssportu,“ připomněl rozprášené paramilitární jednotky. „Můžu tomu rozumět tak, že hledáme muže do podobných struktur?“

„Opravdu?“ zamrkal Thümmel. „To jsem nevěděl. Tak pak k vám určitě mohu být upřímný. Abwehr vytváří něco podobného – jen na vyšším stupni organizace. A samozřejmě také s novými úkoly, vzhledem k vývoji situace.“

„Smím vědět jakými? Abych správně dokázal tipovat mezi uprchlíky.“

„Nevidím důvod, proč ne,“ konstatoval Thümmel. „Sabotáže, pane Zappe. Budeme potřebovat chlapy, kteří budou vyhazovat české bunkry do vzduchu dřív, než k nim dojedou naše tanky.“

Čím déle plukovník Havel mluvil, tím víc František Moravec zuřil. Jeho vztek ovšem nebyl tentokrát namířen proti šéfovi studijní skupiny, ale proti člověku, který si říkal Breitner.

„Takže je třeba říct, že adresa částečně odpovídá,“ uzavíral svůj krátký proslov Havel, „obdobně jméno. Jenže onen doktor Kahl určitě není nikdo jiný, než Otto Karl Knahl. Předpokládám, že to jméno tady známe všichni. Takže nemusím zdůrazňovat ani to, že ještě není doktor, ale teprve studuje, že?“ Rozhlédl se významně kolem stolu, kde kromě něj a Moravce seděl ještě přednosta oddělení Hájek a vedoucí obranné skupiny Bartík.

„Už nestuduje,“ zabručel plukovník Hájek z čela stolu, zatímco ostatní jen mlčky přikyvovali. Otto Knahl byl německý vysokoškolák, který stál už dlouho v centru aktivního života pražské německé komunity. Udržoval kontakty do politických stran, státní správy i mezi významné Němce, a československé úřady o něm dávno věděly jako o nadšeném příznivci separatistického hnutí Konráda Henleina a jeho SdP. A nedávno o něm tajná služba zjistila i to, že nešlo jen o mladické nadšení – Knahl všechny své aktivity provozoval jako krytí špionážní činnosti.

„Jak je to dlouho, co jsme ho sebrali?“ zeptal se dutě Moravec.

„Necelé dva měsíce,“ zavrčel Bartík.

„Krucinál.“ Moravec byl bez sebe vzteky. Od začátku věděl, že mu na Breitnerovi něco vadí, ale pořád věřil, že pochybnosti vyvrátí kvalitou svých informací. A teď tohle. „Jsem blbec, že mě to nenapadlo samotného. Ale jak mě to mohlo napadnout, když Breitner kolem toho člověka dělal takové tajnosti – a my už ho zatím máme pod zámkem! Sakra.“

„Takže nás tahal za nos,“ konstatoval Bartík. „Ale proč? Mluvili jsme s ním oba a shodli jsme se, že to není ani provokatér, ani blázen. Proč by nám dával jméno, o němž si musel být jist, že ho rychle vyhodnotíme jako bezcenné?“

Moravec bezradně zavrtěl hlavou. Porozumět Breitnerovi se mu stále nedařilo. Informacemi zjevně disponoval, znal jejich cenu a byl ochoten je předávat, ale něco v jeho přístupu bylo neupřímné. Možná se bál, možná se jistil.

„Nemáme nějakou jinou zprávu, která by to jeho poslední tvrzení dávala nějak do souvislostí?“ navrhl Havel. „Třeba z jakého dokumentu to zjistil, nebo kdy…“

„Kdy?“ zareagoval Hájek. „Myslíte, že by to mohl být nějaký starší údaj?“

„To je nepravděpodobné,“ zavrtěl hlavou rychle Moravec. „Schůzku s ním jsme měli šestého dubna – to už Knahl měsíc seděl, zatímco Breitner tvrdil, že jeho identitu ještě nezná. Co by mu muselo před těma dvěma týdny projít rukama, aby to zjistil?“

„Nějak k tomu přijít musel,“ konstatoval Hájek. „V novinách jeho případ přece nebyl?“

Havel zavrtěl hlavou.

„Bude třeba se ho zeptat,“ konstatoval.

„To tedy sakra bude!“ vybuchl konečně Moravec. „A buď bude chlapec konečně zpívat pravdu, nebo se s ním rychle rozloučíme.“

„Kdy máte další schůzku?“ zeptal se Hájek.

„Devátého května.“

„Tak ji dobře připravte,“ vybídl Hájek Moravce. „Asi bychom toho pána měli přestat šetřit.“

„S radostí,“ pravil Moravec rázně, a bylo zřejmé, že se na příští schůzku upřímně těší. „Hned se do toho dám. To, co tam panu Breitnerovi řeknu, to si za rámeček nedá.“

„To československé opevnění začíná být velký problém,“ konstatoval Canaris.

„Vždyť s jeho výstavbou sotva začali,“ namítl podplukovník Oster.

„Nemyslím vojensky, ale zpravodajsky. V Sudetech žije možná osmdesát procent Němců, ale to, co zatím o výstavbě víme, je pořád slabé.“

„Oni zdaleka ne všichni Němci v Sudetech fandí Hitlerovi,“ připomněl Oster. „Spousta chytrých lidí ví, že to prase se svou špinavou propagandou situaci v pohraničí jenom zhoršuje.“

Canaris se zamračil.

„Hansi, vyprošuji si, abyste používal takové výrazy na adresu německého kancléře,“ prohlásil příkře. „Zejména v úřadu.“

„Promiňte, pane.“

„Naším úkolem je vědět a být schopni předat relevantní informace wehrmachtu. Za to nás platí, a od toho tu jsme.“

„Takže také myslíte, že naším úkolem je připravit abwehr na válku?“ ujišťoval se Oster. „Že až se Hitler rozhodne, tak rozpoutá nějakou další? Protože v tom případě nemyslím, že bych se na tom chtěl podílet.“

„Hansi, vy budete plnit ty úkoly, které vám uložím,“ zdůraznil Canaris. „Stejně jako já, stejně jako ostatní důstojníci. Nám nepřísluší kancléřovy rozkazy hodnotit.“

„Ale také máme nějakou odpovědnost, ne? Budeme připravovat válku? Měl jsem za to, že si tu minulou také pamatujete! Ale možná je rozdíl v tom, že já viděl Verdun a Ypry. Možná, že u maríny nebyla krev tak moc vidět, že?“

„Neštvěte mě, Hansi,“ odvětil tiše Canaris. „Víte zatraceně dobře, že na smrti na moři nebylo nic lákavějšího než na smrti v zákopech.“

„Tak proč potom chystat válku?“

„Nechystáme válku,“ pronesl Canaris důrazně, ale už si tím sám nebyl tolik jistý. „Jen jako zpravodajská služba jakéhokoli státu získáváme informace o obraně sousedů – na tom není nic nenormálního.“

„Když myslíte,“ pokrčil Oster významně rameny.

„Myslím,“ prohlásil Canaris. „Takže mi laskavě nic nepodsouvejte. A připravte mi text dopisu pro drážďanskou, vratislavskou a mnichovskou abwehrstelle – na těch leží největší zodpovědnost za získávání informací. Budou se muset snažit víc než dosud.“

„Zařídím to, pane admirále,“ slíbil Oster.

„A pokud možno bez vašich jízlivých poznámek,“ připomněl Canaris. „Nechtěl bych, abyste se dostal do potíží kvůli nějakým hloupým komentářům. Abwehr by to odnesl s vámi – vždyť víte, jak si na nás Heydrich brousí zuby. Tak pozor na jazyk.“

Muž ve středních letech, který vstoupil do restaurace, se příliš nerozhlížel a rychle se usadil u nejbližšího volného stolu. Hostinský k němu rychle přišel, unaveným pohybem utěrkou naznačil, že se pokouší otřít desku stolu, a pak na hosta tázavě kývl.

„Dám si pivo,“ prohlásil příchozí. Hostinskému nemohlo uniknout, že i když mluví německy, jeho přízvuk prozrazoval Čecha. Navíc Čecha odněkud zdaleka, snad z Prahy – místní mluvili německy dobře, ne s tím změkčilým akcentem.

„Nic k jídlu?“ zamručel neochotně.

„Ne, děkuji. Nemám tolik času.“

Hostinský se beze slova otočil, ale host ho ještě zarazil.

„Měl bych ještě jednu prosbu,“ prohlásil.

„Tak sakra, to se neumíte rozhodnout, nebo co?“ otočil se k němu hostinský vztekle, ale příchozího se to nijak nedotklo. Jen mírně ztišil hlas, takže se k němu hostinský podvědomě sklonil.

„Potřeboval bych mluvit s panem Kunzem,“ řekl opatrně. Hostinský zaváhal, ale netrvalo to dlouho. Podrážděně si odfrkl a rychle se napřímil.

„Neznám. Tady jste v hospodě, ne na přihlašovacím úřadě,“ zavrčel. „Tady se pije. Buď si dejte to pivo, nebo vypadněte bez něj.“

Host se pohodlně uvelebil v židli a přátelsky se na něj usmál.

„Díky, dám si.“

Hostinský podrážděně zavrtěl hlavou, došel k pultu a pivo mu natočil. Krátce nahlédl do dveří od kuchyně, ale vzápětí s napěněným půlitrem zamířil zpátky do místnosti. Přistrčil před muže porcelánový tácek a zbytečně důrazně na něj sklenici položil. Host si jej zkoumavě prohlížel.

„Co máte sakra zase teď?“ zabručel hostinský.

„Ale nic,“ mávl host rukou. Sáhl do kapsy saka a hodil na stůl pár drobných. „To abych vás nezdržoval,“ prohodil. „Myslím, že půjdu rychle pryč.“ A znovu ten protivný přízvuk. Hostinský znechuceně shrábl mince do dlaně, ani se mu je nechtělo počítat. Ale nedošel ani do poloviny místnosti, když se s prásknutím otevřely vstupní dveře. Rychle se k nim ohlédl – a strnul.

Ve dveřích stál četník v nenáviděné uniformě, na popruhu přes rameno pušku. Krátce se rozhlédl a pak přikročil k muži, před kterým stál dosud nedotčený půlitr.

„Už ho máme, pane majore,“ ohlásil předpisově.

„Utíkal zadem?“ zajímal se muž.

Četník s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Oknem. Rovnou z kuchyně. Nevšiml si, že tam stojí hned dva naši chlapi.“

„Tak, to bychom měli.“ Major Bartík vstal, konečně zdvihl půlitr a obrátil se k hostinskému. „Zdálo se mi divné, že vám nic neříká jméno vlastního zetě,“ poznamenal a pozdvihl sklenici. „Tak na zdraví.“ Zhluboka se napil, pak nedopitý půlitr položil zpátky na stůl. „Ale pivo máte dobrý. Tak na shledanou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrádci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.