Vydání knihy podpořil Rodinný pivovar Bernard v Humpolci.

Copyright © Boris Dočekal

All rights reserved

ISBN 978-80-242-5976-5

1.

VELKÝ POKOJ byl zařízený spíš spartánsky. Prázdný psací stůl jen se starým nemoderním monitorem a černou klávesnicí, kovová židle, velká knihovna, postel a křeslo s konferenčním stolkem, to všechno z borovice, a mosazný starožitný popelník s ornamentální výzdobou. A nikde žádný zbytečný předmět. Prázdné bílé zdi zdobily jen dvě fantastkní grafiky od Adolfa Borna.

Seděl v křesle s nohama na nízkém konferenčním stolku a zamyšleně se díval na lesklou pozvánku formátu A5. Byla na ní malá mapa, fotografie luxusní prosklené vily na břehu moře a stručný text.

Zvu Tě na oslavu svých šedesátin do mé vily na ostrově Brač, kde se můžeš zdržet i celý týden. Pozvaní jsou i Zdeněk s Ivanou, Karel s Monikou, Tony, Tomáš a Lucie, která přijede s osmnáctiletou dcerou a trochu osvěží setkání šedesátníků. Prostě celá naše parta z vejšky. Přijeď 5. září. Ubytování a jídlo je zajištěné. Zdraví Jonáš.

Ps. Karty na poker jsou připravené.

To místo z mapy dobře znal. Jezdíval tam skoro deset let se svou ženou do apartmánu v patře malého domku a užívali si mimosezónní samoty a ještě pořád dost teplého moře. Byly to krásné roky, které přetrhla její tragická nemoc, rakovina slinivky, na níž po několikaměsíčním trápení umřela. Od té doby v Chorvatsku nebyl a teď přemýšlel, jestli se tam, zrovna do míst, kam spolu jezdili, má vrátit. Jestli to nebude příliš bolestné, jestli má oživovat staré vzpomínky. Ale myšlenka, že by se všichni sešli po tolika letech, že by po dlouhé době zase viděl Lucii a Ninu, se mu docela zamlouvala. Některé ze školní party vídal jen tu a tam, Zdeňka s Ivanou neviděl už dva tři roky. A Tonyho přes rok, což ho mrzelo nejvíc. Měl rád toho nenápadného chlápka, který vypadal jako Ital a moc nemluvil, ale když něco řekl, bylo to k věci. A dalo se na něj spolehnout. Častěji se setkával s Karlem a Monikou, za kterými občas jezdil do Poličky. Nebo Karel přijel za ním na kole. Vídal i Lucii.

Vstal a šel se podívat do kuchyně na kalendář. Na první půlku září tam neměl žádný záznam. Vrátil se do křesla a zkusil si představit, jaké to může být. A jestli si po letech opravdu zahrají poker, který mu scházel. Za ty roky se mu nepodařilo dát dohromady solidní pokerovou partu, i když to několikrát zkoušel. Jenže hra o peníze, a někdy i relativně velké, není pro každého. Ale jedna věc ho zarazila, že Jonáš pozval i Tomáše. Náhodou se od Karla dozvěděl, že se hrozně pohádali kvůli nějaké obchodní záležitosti. Zase tak moc ho to nepřekvapilo, Tomáš byl vždycky bezohledný a vlastně do jejich party příliš nezapadal, i když ho vždycky bylo nejvíc slyšet. Nebo možná právě proto, jeho soudy bývaly trefné a neúprosné. A jeho hlavním zájmem byly ženy. Měl několik firem, hodně peněz a rád dával najevo, že se mu daří, že je takzvaně za vodou a až dokonce života, když bude chtít a firmy prodá, nemusí nic dělat.

„Pojedu,“ řekl si polohlasně a znovu se zadíval na pozvánku. Koneckonců aspoň si splní přání, na které léta myslel. Vždycky toužil po tom strávit pár dní v Dubrovníku, ubytovat se v hotelu Hilton Imperial, kde jednou seděl na kávě a moc se mu líbil vkusný interiér, tak nějak zapadal do obrazu města, které považoval za jedno z nejhezčích, a mrzelo ho, že v něm kdysi ještě se ženou strávili pouhý den, za který zvládli projít skoro všechny památky, ale v tom spěchu příliš neprožili zdejší atmosféru a nevychutnali si pozoruhodný genius loci.

Sedl si k počítači a přes Booking.com si zamluvil dvoulůžkový pokoj na týden od 10. září. Možná přesvědčí Lucii, aby jela s ním. Měli spolu zvláštní vztah, pár let, ale už je to dávno, spolu dokonce bydleli a společně se starali o její dceru Ninu, jejíž otec byl neznámý. Ale pak se stalo něco, čemu nerozuměl, a jejich vzájemný vztah, upřímně řečeno hlavně z její strany, hodně ochladl. Od té doby ji občas pozval na kafe nebo na víno a opatrně sondoval, jestli by to nedali znovu dohromady. Lucie nebyla úplně nepřístupná, nikdy neřekla ne, ale obvykle to nějak zahrála do autu. Řekla, že zavolá, a nezavolala. Vždycky se musel ozvat on, a protože si připadal hloupě, intervaly mezi hovory a schůzkami se prodlužovaly a klesala i jeho chuť navázat přetrženou nit. Možná to byla už jen setrvačnost a fakt, že trvale nikoho neměl.

Teď ji neviděl nejmíň půl roku a docela se mu stýskalo. Po ní a možná ještě víc po Nině, se kterou byl při svých pravidelných výletech do Prahy párkrát ve filmovém klubu nebo v Dejvickém divadle. Nikdy přesně nechápal, proč zrovna o Lucii tak stál a do jisté míry ještě stojí. Nebylo na ní nic zvláštního, snad jen postava, kterou měla skoro stejnou jako za mlada, a příjemný úsměv a fakt, že ji skoro nic nevyvedlo z míry. Nikdy si nestěžovala. A nikdy neřekla, kdo je otcem jejího dítěte. Tvrdila, že to neví, že šlo o náhodný sex s neznámým člověkem, a na další otázky nereagovala.

Jak tak seděl a kouřil, napadlo ho vytáhnout staré album s fotografiemi. Jako absolvent historie a archivnictví na filozofické fakultě měl fotky dokonale uspořádané. A když se ještě psali dopisy a ne jen maily, měl v archivu i je. Listoval albem a vybavoval si společně zážitky, což obvykle nedělal, snažil se žít přítomností. Ale občas se ke vzpomínkám vracel. Jako třeba k vinobraní u Zdeňkových rodičů, kde přes den sbírali hrozny a živili se čtvrtkami kačen a kuřat, výborným domácím uzeným a pak dlouho do noci hráli poker, zatímco holky probíraly nějaká ženská témata a přišly se podívat, jen když v banku bylo na svou dobu a jejich příjmy opravdu hodně peněz. Nebo Silvestr u Karla a Moniky, kdy o půlnoci vyhazovali z oken na zahradu sklenice a talíře, aby se po Novém roce všichni složili na nové nádobí.

Najednou se začal do Chorvatska těšit.

„Bude to dobrý,“ řekl nahlas a zaťukal na dřevěnou desku konferenčního stolu. Pak vstal a šel se na sebe podívat do zrcadla. „Na padesát sedm docela dobrý,“ pokračoval v samomluvě. A skutečně, nebýt hustých a hlubokých vějířků vrásek kolem očí, nikdo by mu nehádal víc než pětačtyřicet. Měl hubenou postavu a trochu úzká ramena, výraznou pleš a bystré oči, které jen málokdy něco přehlédly.

2.

POPRVÉ SI JÍ VŠIML už na horní palubě trajektu. Nehnutě stála u zábradlí, kouřila a pozorovala, jak se loď pomalu vzdaluje od historického centra Splitu pamatujícího římského císaře Diokleciána. Měla na sobě bílou halenku zdobenou hustou krajkou, krátké smetanové šortky, bílé ponožky a na nohách jako malý výkřik červené nebo spíš tmavě růžové tenisky. Dlouhé tmavě hnědé vlasy jí rozfoukával silný vítr. Měla pravidelné rysy tváře, rovný nos a úzká ústa. A postavu modelky, která není anorektická. Odhadoval, že jí může být tak pětatřicet, později se ukázalo, že se nemýlil, možná míň, na snědé tváři neměla jedinou vrásku. Mrzelo ho, že si nevzal fotoaparát a že měl vybitý mobil. Její fotku by si dal pod sklo na psacím stole hned vedle své vzdálené lásky z období pozdního dospívání francouzské herečky Sophie Marceau, které se podobala.

Sáhla do kabelky pro sluneční brýle. Přitom si všimla, že ji pozoruje, ale nedala najevo, jestli jí je to příjemné nebo ne. Zřejmě byla zvyklá, že ji muži okukují, ale nijak se v tom nevyžívala. Zároveň se nezdálo, že by jí Michalův nepřetržitý zájem vadil, občas se dokonce pobaveně pousmála, ten úsměv jí vážně slušel, a trochu udiveně zavrtěla hlavou, jako by chtěla říct – člověče, co pořád koukáš…?

Vzpomněl si, jak kdysi na gymnáziu hodnotili holky stupnicí od jedné do desíti. Desítku by od něj dostala jen Sophie Marceau, kvůli níž šel třikrát na kriminální film, který se moc nepovedl. Ale v jedné scéně vyšla herečka z koupelny skoro úplně nahá. Tehdy si přál, aby se zastavil obraz a aby byl v kině sám a nemusel se o ni s nikým dělit. A krásná, dokonale vytvarovaná prsa jí byla vidět i v dlouhé postelové scéně s Alainem Delonem. Nebo s někým jiným? Vyžebral tehdy u vedoucího kina plakát s půvabnou hereččinou tváří, nahé tělo by za prudérního socialismu neprošlo, a pověsil si ho vedle postele, aby na Sophii, které familiárně říkal Sofi, viděl. Představoval si společné setkání, při kterém by uplatnil své chabé znalosti školní francouzštiny. Možná by se i osmělil a řekl – je vous aimez, mademoiselle…

U ženy, která si právě sedla tváří k němu na dřevěnou sedačku, by vytáhl vysokou známku – devět, spíš devět a půl. Nebo rovnou desítku? Byl rád, že se na ni může dívat, i když si uvědomoval, že je to trochu neomalené, ale nemohl si pomoct. Už dlouho se na hezké mladé ženy prakticky pouze díval, vnímal je jako podařené umělecké dílo přírody, které si zaslouží stejnou pozornost a obdiv jako malby v galeriích. Byly pro něj moc mladé, přesto nebo právě proto ho přitahovaly. Ale absenci pravidelného sexu, no, nebyla úplná, občas si vypomohl viagrou, snášel docela dobře a ještě na to téma žertoval. A někdy si dopřál prohlížení webu vybraných počítačových tapet v sekci erotika. Ale zásadně nesledoval porno, neměl rád obrázky, kde byla vidět i vagína a hlavně pánské přirození, to se příčilo jeho věkem neutuchajícímu smyslu pro romantiku a pro jen postupně odhalovaná tajemství těla i duše.

Tak dlouho váhal, jestli ji nemá oslovit, až trajekt zakotvil v přístavu v centru Supetaru zaplněném lidmi, mezi kterými se proplétala auta a řadila se do šňůry vozidel na trajekt. Zahrádky několika restaurací a kaváren pod vzrostlými palmami byly obsazené a u stánku se zmrzlinou stála fronta. Překvapilo ho, že všude je tolik lidí, vždyť už bylo po sezóně. V minulosti sem jezdívali se ženou o něco později a lidí tu bylo docela málo, což jim vyhovovalo. I vily u Sumartinu byly většinou už prázdné, takže u moře nikdo nebyl a oni se většinou mohli koupat a opalovat nazí a někdy si na nafukovací matraci dopřát i milování chutnající po mořské soli.

Žena se chopila kufru a zamířila ke schůdkům k východu. Věnoval jí ještě jeden, poslední dlouhý pohled; měla působivé pozadí a rovné dlouhé štíhlé nohy a jeho napadlo, že právě s touhle ženou by rád jel do Dubrovníka, možná radši než s Lucií. Romantické by byly nejen kulisy, ale i seznamování, sbližování, první dotyky, první polibky a samozřejmě společné procházky po městských hradbách a prázdnými nočními uličkami a vysedávání u dobrého jídla a vína v útulných kavárnách a restauracích otevřených dlouho do noci. A první milování. Koneckonců viagru měl s sebou, nosil ji s sebou vždycky, ale jen zřídkakdy ji potřeboval. Ženy jeho věku, které by mohl snadněji zaujmout, ho moc nezajímaly. Vždycky byl spíš na mladší, což po čase byl stále větší problém, i když přijatelný věk žen v jeho očích léty pomalu stoupal. Vždyť jenom v konverzaci chyběla společná témata, zhlédnuté filmy i přečtené knížky, hudba, například metalu a rapu nikdy nepřišel na chuť, měl rád Johna Lennona a ještě víc Paula McCartneyho. Jiný byl i smysl pro humor a ironii.

Povzdechl si, sešel do podpalubí a sedl si do auta. Nahodil motor, ale vůz před ním nemohl nastartovat. Chvíli čekal, a když už bylo kolem místo, auto objel. Vyrazil přímo proti ostrému dopolednímu slunci. Natáhl se do přihrádky pro sluneční brýle, které vždycky vozil s sebou, a nasadil si je.

A pak ji zahlédl. Stala u silnice s velkým kufrem u nohou a bezradně se rozhlížela kolem, jako by někoho čekala, jenže on se nedostavil. Na okamžik zaváhal a pak u ní zastavil. Spustil okénko a zeptal se: „Dobrý den, potřebujete někam hodit?“

Podívala se na něj a taky zaváhala. Možná se bála, že tenhle neúnavný pozorovatel pokročilejšího věku bude příliš dotěrný. Že někde cestou zastaví a začne ji obtěžovat.

Přesto se zeptala: „Nejedete náhodou do Sumartinu?“

„Náhodou jo. Vezmu vás, jestli chcete.“

„Děkuju, budu ráda.“

Vystoupil z auta a otevřel kufr. Chopil se jejího těžkého zavazadla a strčil ho dozadu vedle svého. Řidič auta za ním s chorvatskou espézetkou netrpělivě zatroubil.

„Trhni si, Chorvate,“ řekl spíš pro sebe. Mladá žena nastoupila a svižně se rozjeli, což obvykle nedělal a pokládal to za zbytečnou a nebezpečnou frajeřinu. Drze a riskantně se zařadil i do nekončícího proudu aut z trajektu.

„Budete na mě zase celou dobu upřeně zírat?“ zeptala se ho za chvíli, ale neznělo to nepříjemně, spíš pobaveně. A zároveň jako by ho trochu škádlila.

„Nemůžu si pomoct, protože vám to moc sluší, ale celou dobu ne, občas se musím podívat na silnici, je to tady samá zatáčka…“

„Hlavně abychom nehavarovali.“

„Nemusíte se bát, mám za sebou skoro šest set tisíc kilometrů bez jediný nehody.“

„Tak to už jsem klidná,“ řekla smířeně a chvíli byli zticha.

„Jedete na dovolenou?“ zahájil konverzaci tou úplně nejobyčejnější větou, ale nic chytřejšího, důvtipnějšího ho nenapadlo. Nic, čím by ji mohl oslovit, předvést se v co možná nejlepším světle, zapůsobit, vzbudit zájem a pozornost.

Zavrtěla hlavou: „Služebně.“

„To mi povídejte, co chcete v tak malý vesnici dělat? Tam žádná firma není, jenom kamenolom.“

„Prodávat jednu luxusní vilu. Jsem realitní makléřka.“

„Tak to musí být zajímavý povolání. Prodávat lidem nový domovy…“

„Docela jo, ale ráda pár dní pobudu u moře. Letos jsem ještě neměla dovolenou. Absolutně jsem nestíhala,“ postěžovala si.

„Já ji taky neměl. Ale jednu dobu jsem do Sumartinu jezdil každý rok. To jsem byl ještě se ženou.“

„Jste rozvedený?“ překvapila ho osobní otázkou.

„Ne, vdovec.“

„Promiňte, to jsem netušila,“ omluvila se a rukou si upravila rozházené vlasy. Její pohyby byly vláčné, ladné a elegantní, jako by za sebou měla gymnastickou nebo spíš baletní průpravu. Svou střídmou a samozřejmou neobvyklostí vzbuzovaly pozornost.

„Nemusíte se omlouvat, už to přebolelo,“ zalhal, „je to moc let.“

„A znovu jste se neoženil?“

„Ne, žádná se mé ženě nevyrovnala. Všechny pokusy skončily krachem.“

Blížili se k vrcholu stoupání, ale jeli krokem. Před nimi táhl osel malý široký vozík, vedle kterého šlapal starý muž oblečený ve špinavých montérkách. Na hlavě měl děravý slaměný klobouk a viditelně nikam nespěchal. Na to, aby ho předjel, byl Michal příliš opatrný. Nemusel se za všech okolností předvádět riskantní jízdou.

„Nemáte hlad?“ zeptal se, když muže s vozíkem konečně předjeli.

„Docela jo. Ráno jsem nejedla. A v letadle nedávali nic k jídlu.“

„Tak to vás zvu na brzký oběd. Tady v kopcích je špičková restaurace Žiža, na první pohled vypadá obyčejně, ale není jako ty turistické u moře, kde stereotypně nabízejí jen ražniči, čevabčiči, pleskavicu, bečki odrezak a svinskij kotlet, to všechno s hranolkama, a chuťově většinou nic moc. Snad budem mít štěstí na jejich specialitu. Pašticada je vynikající chorvatské národní jídlo, vsadím se, že vám bude chutnat. Hlavně, aby už měli otevřeno,“ rozmluvil se.

Sjeli ze silnice na malé zaprášené parkoviště obklopené starými olivovníky se zkroucenými větvemi, keříky červených rajčat a záhony s malými tmavými lilky. V blízké ohradě se pásly tři špinavé ovce a před restaurací, která zvenčí nevypadala příliš důvěryhodně, ležel pes neurčitého původu a viditelně se nudil.

Vystoupili.

„Sednem si na terasu. Není takový vedro a je odtud nádherný rozhled,“ řekl a posadili se k rozviklanému kovovému stolku s kamennou mozaikou. Jinak na terase až na postarší německou dvojici zaujatou konverzací nikdo nebyl. Ve dveřích restaurace se objevila starší žena a zívala. Zevnitř se ozývala hudba, melodický, ale trochu vlezlý chorvatský pop.

Jídelní lístek ležel na stole, nakoukl do něj a zatvářil se spokojeně: „Mají pašticadu. Pokud ji neznáte, je to typicky chorvatské jídlo, hovězí maso, které se ideálně dvacet čtyři hodin vaří v červeném víně. Nebudete litovat, je to prvotřídní lahůdka.“

„Dám na vás, i když hovězí obvykle moc nemusím.“

„Probůh, snad nejste něco jako vegetariánka?“

„Ne, ale z masa mám nejradši ryby a kuře se zeleninou.“

„Ryby jsou dobrý, ale takový dobře udělaný telecí řízek s bramborovým salátem nebo guláš ze zvěřiny, srnčí hřbet na smetaně nebo pořádný steak ze svíčkový rozhodně nemají chybu.“

O jídle by mohl mluvit hodiny. Objednali si. Dala si sklenku červeného vína, on pivo. Pravděpodobnost, že narazí na policajta, byla na Brači prakticky nulová a mimoto měl dojem, že alkohol v malém množství v Chorvatsku tolerují, jen člověk nesmí způsobit nehodu.

„Není tady nádherně?“ ukázal dolů na pobřeží a spokojeně se usmál, když přikývla. Chvíli bylo ticho. Michal si hrál se skleněnou slánkou a párátky na stole a přemýšlel, o čem by měl mluvit. Připadal si, jako když dělal rozhovor, roky byl novinářem, s někým, o kom toho moc nevěděl.

„A jakou vilu prodáváte, to mě docela zajímá, dobře to tam znám. Teda ne že bych měl tolik peněz, abych si ji mohl koupit. A bylo by to hodně daleko.“

„Je to někde na úplném konci vesnice, český majitel se jmenuje Kalina.“

To mu vyrazilo dech.

„Určitě Kalina?“

„Určitě, vy ho znáte?“

„Právě k němu jedu. Pozval starou školní partu na svý šedesátiny. Překvapil mě, protože společně jsme přestali slavit už před lety.“

„Zmiňoval se, že tam budou nějací hosté, ale prý nebudou při prohlídkách překážet. Jste stejně staří?“

„To je otázka, jak se říká, na tělo. Bohužel ano. Vlastně jsem o tři roky mladší, on ještě před vejškou dělal nějakou ekonomickou nástavbu.“

„Vy na rozdíl od něj na svůj věk nevypadáte,“ konstatovala věcně, bez toho, že by mu chtěla lichotit.

„Díky. Ani se na padesát sedm necítím. Jsem v docela dobré kondici, možná v lepší než za mlada, kdy jsem akorát vysedával v hospodách, chodil na rockové koncerty a diskotéky, zdatně popíjel a kouřil, teď jezdím na kole, hodně chodím pěšky, jenom cigaret jsem se nevzdal,“ řekl, „občas si dokonce připadám jako puberťák, to když se zapomenu a dělám blbosti,“ pousmál se, i když ty blbosti už nedělal zdaleka tak často jako dřív.

„Jaké blbosti?“

„Různý. Třeba předstírám, že jsem slepý a čekám, až mě někdo převede přes ulici. Nebo se upřeně dívám na hezkou ženu, dívku. To vy už znáte. Řekl bych, že to je moje největší hobby. Někdy se dost těžko provozuje, protože opravdu krásných žen a dívek, které by se mi líbily, není moc. Dneska jsem měl štěstí, a dokonce s váma sedím v hospodě. S tím jsem ani nepočítal,“ řekl a podíval se jí do očí. Měla je temné, takže duhovky jí skoro splývaly se zorničkami. Už si nepamatoval, kdy naposled viděl tak krásné oči lemované dlouhými černými řasami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krátký román o lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.