Jiří Šulc

DVA

PROTI ŘÍŠI

KNIŽNÍ KLUB

Copyright © Jiří Šulc, 2007

ISBN 978-80-242-6030-3

ČÁST PRVNÍ
PŘEDEHRA

KAPITOLA PRVNÍ

Ve stísněném interiéru zaměřovacího vozu bylo šero a chladno, ale temperament dohlížejícího gestapáka to nijak nemírnilo.

„Neříkejte mi, že jste ty zmetky znovu ztratili!“ rozeřval se SS-ObersturmführerFleischer přes ramena dvou techniků skloněných před ním. Muži jasně cítili jeho dech – pro tři sedící muže bylo v zadní části dodávky zoufale málo místa.

„Nebojte se, najdeme je,“ odvětil pomalu služebně starší technik z Funkmesstelle– Radiové zaměřovací služby. „Tyhle věci potřebují svůj čas. Není snadné je zachytit.“

„Zatím jste ještě nepřišli s ničím,“ připomněl mu Fleischer vztekle. „Měli byste pochopit, že se věci trochu změnily od příchodu nového pana protektora do téhle bohem zapomenuté země. Potřebujeme výsledky, a to rychle.“

Vedle sedící muž těžce polkl.

„Nakonec je najdeme,“ ujistil ho. „Oni určitě vysílají, to je důležité. Komplikují nám to tím, že mění vlnové délky a samozřejmě pokaždé svou pozici, ale nebojte se. Určitě se k nim dostáváme stále blíž.“

Obersturmführer přikývl a se zlověstným zamručením si pomalu rukou přejel přes temeno své pleši.

„Tohle může být ono!“ vykřikl náhle jeden z techniků vzrušeně. S očima upřenýma před sebe usilovně naslouchal nezřetelným zvukům přicházejícím do jeho sluchátek.

Fleischer znovu naklonil hlavu kupředu a nechápavě zíral na řadu ciferníků a malou obrazovku před sebou.

„Máme kontakt,“ vysvětloval technik. Chvíli naslouchal a pak dodal: „Naše další dva vozy potvrzují, že také zachytili jejich radiosignál. Takže teď můžeme přesně určit jejich pozici.“

„Kde je to?“ vyštěkl Fleischer.

Muž ukázal na mapu. „Tady.“ Jeho prst na ní načrtl neumělý trojúhelník. „Jihovýchodní okraj Prahy, oblast Pankráce.“

„Kolik potřebujete času na jejich přesné zaměření?“

„To záleží na…“ Technik se odmlčel. „Verdammt,“ zamumlal a spolu s kolegou začali pomalu otáčet knoflíky přijímačů.

„Co se stalo?“

Technici jej ignorovali.

„Tak sakra, co se stalo?“

Starší z techniků se k němu obrátil s obavami ve tváři.

„Přestali vysílat, Herr Obersturmführer.“

Fleischer na něj zíral.

„Chcete říct, že jste je ztratili?“

„Obávám se, že až do příští relace ano. Jsou chytřejší, než jsme si mysleli.“

„Do prdele.“ Fleischer těžce dosedl na úzkou lavici. „Zastav ten krám!“ zařval na řidiče. Nemělo smysl snažit se pokračovat.

Počkal, až vůz zastavil a bez dalšího slova vystoupil do tmy. Venku byla zima. Podzim 1941 přicházel rychle.

Dva velké mercedesy s dalšími důstojníky gestapa už stály za zaměřovacím vozem a k Fleischerovi pospíchala osamělá postava.

„Netřeba spěchat, můj milý Fritzi,“ oslovil ji Fleischer. „Dneska už po nikom nepůjdeme.“

„Nemáme štěstí, Herr Obersturmführer?“

Fleischer jen mávl rukou a zamířil k přednímu mercedesu, svého podřízeného v patách.

„Chytřejší, než jsme si mysleli,“ mumlal naštvaně. „Budou potřebovat pořádnou lekci. Tihle lidi si nezaslouží výhody, které jim přinášíme. Možná jsme na ně jen moc měkcí.“

Sundal klobouk a usedl na přední sedačku. Nevšímal si dvou dalších gestapáků na zadním sedadle. „Víš, jak Reichsprotektor Heydrich říká těmhle Čechům, Fritzi? Smějící se bestie. To jsou přesně oni. Chechtají se nám do tváře, zatímco brousí nože, aby nám je vrazili do zad.“ Počkal, až Fritz nastoupí a nastartuje. „Ale nebudou se smát dlouho. Dostaneme je. Nejen těch pár, co obsluhují tu pitomou vysílačku. Dostaneme je všechny. Musí pochopit, kam patří a jaké je jejich postavení – přesně jak je to pan říšský protektor hodlá naučit.“

Plukovník Moravec jemně zaklepal na dveře kanceláře prezidenta Beneše a vstoupil. Beneš ho gestem usadil do křesla a pokračoval v psaní u svého stolu. Moravec se posadil a trpělivě čekal.

„Určitě jste tu zprávu slyšel,“ prohodil Beneš, aniž by zdvihl zrak.

„Samozřejmě. Němci udělali všechno pro to, aby toho mohli dostatečně propagandisticky využít.“

„Takže nás to nepřekvapuje?“ Beneš konečně odložil pero a vzhlédl. Přestože mu ještě nebylo ani šedesát, kvůli přepracování a stresu vypadal o deset let starší. Měl vysoké čelo, ustupující vlasy a tenký knírek. Jeho obvykle odhodlaná tvář byla strhaná, oči za malými kulatými brýlemi unavené. Sundal si brýle a pohlédl přímo na velitele zpravodajské služby. „Předsedu vlády neodsuzují k smrti každý den. Myslíte si, že ho skutečně popraví?“

Moravec pokrčil rameny. Předseda loutkové české vlády generál Eliáš byl zatčen téhož dne, co se svého úřadu v Praze ujal zastupující říšský protektor Heydrich. Nebylo pochyb, že se jednalo o jasný signál jak směrem k exilové vládě, tak domácímu odboji, že Heydrich nepřipustí jakýkoli odpor. I přesto rychlost a efektivnost, s kterou zařídil proces a vynesení rozsudku smrti do tří dnů od Eliášova zatčení, všechny zaskočila.

„Heydrich je úplně jiný než jeho předchůdce,“ konstatoval Moravec. „Víme, že je brutální, bezskrupulózní, odhodlaný, loajální führerovi a bezohledně efektivní. Skutečný nacista. Bohužel ještě nevíme, jaké jsou jeho přesné plány. I když se teď stal hlavní figurou v Praze, zjevně si ponechal i svou pozici šéfa RSHA v Berlíně.“

Beneš tázavě vzhlédl.

„Reichssicherheitshauptamt,“ vysvětloval Moravec. „Hlavní říšský bezpečnostní úřad. Střechová organizace bezpečnostních složek, jako policie, gestapo, SD – Sicherheitsdienst – zpravodajská služba SS a další. Heydrich je nemilosrdný. Bezpochyby bude chtít vymazat veškerý odboj a kohokoli, kdo by si troufl spolupracovat s námi tady v Londýně – jako právě Eliáš. Ale abych vám odpověděl, pane prezidente, musím přiznat, že prostě nevím. Mohu jen říci, že pokud je někdo schopen dát popravit legálně jmenovaného předsedu vlády, je to Heydrich.“

Beneš pečlivě složil dopis, který zrovna dopsal. Byla to právě Heydrichova bezohledná efektivita, která mu dělala nejvíc starostí. Beneš se významným způsobem podílel na vytvoření nezávislé Československé republiky před pouhými třiadvaceti lety, sedmnáct let pracoval jako její ministr zahraničí a dva jako předseda vlády, než byl zvolen prezidentem. Pak přišla ponižující Mnichovská dohoda a on musel opustit svou vlast. Od té doby se situace pouze zhoršovala – nicméně příchod bezcitného, chladnokrevného Heydricha do Prahy bylo to nejhorší, čemu musel Beneš čelit od roku 1938.

„Heydrich přišel v nejhorší možnou dobu,“ řekl. „Bylo strašně obtížné přesvědčit Brity, aby oficiálně uznali naši exilovou vládu. Vlastně se jim nedivím. Odmítali to udělat, protože naše země není oficiálně okupována. Stala se v podstatě autonomní částí Říše, se svou legální vládou a tak dále… Veřejnost nijak neprotestuje…“ Vzdychl. „Dokud se neobjeví viditelné činy odporu proti Němcům v naší zemi, nikdy nikoho nepřesvědčíme, že si náš národ dobrovolně nezvolil svou příslušnost k Říši, jak tvrdí Němci. A s Heydrichem u moci bude pro odboj mnohem těžší cokoli podniknout.“

„Je to přesně tak.“ Moravec si promnul čelo. Také jeho vlasy výrazně ustupovaly, takže vypadal starší, než ve svých šestačtyřiceti letech byl. Kulatému obličeji dominovalo husté obočí a velký nos, což mu společně s jeho nevysokou, silnou postavou propůjčovalo spíše vzhled sedláka než uznávaného mistra špionáže. „Nicméně nemyslím, že bychom si s tím neporadili. První výsadkář už byl vysazen, další budou brzy následovat, a pokud půjde všechno dobře, tyhle výsadky by měly odboji poskytnout přesně to povzbuzení a pomoc, které doma tolik potřebují.“ Znovu pokrčil rameny. „Věřím, že to bude fungovat.“

„Našemu jednání s Brity výrazně pomáhá ten váš agent v abwehru,“ řekl Beneš. „Toho můžeme vyvažovat zlatem. A nejen my, ale také Britové a další spojenci. Už jste s ním obnovili kontakt?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl Moravec hlavou. „S Heydrichovým příchodem doma proběhla obrovská vlna zatýkání, takže se raději asi odmlčel.“

„Najděte ho,“ přikázal Beneš. „Cokoli, co budeme moci dát Britům, zvýší naši cenu. A my zoufale potřebujeme, aby odvolali svůj podpis pod Mnichovskou dohodou.“ Víc nemusel vysvětlovat. Beneše pronásledovala noční můra separátního míru, a Moravec jeho obavy sdílel. Pokud by německá invaze do Ruska selhala, mohli by se Němci pokusit krýt si záda separátním mírem se západními spojenci. I kdyby při takové příležitosti mohli být donuceni vzdát se některých zemí, které dosud obsadili, jen těžko by přišli o část Říše, která byla anektována a jejíž obyvatelstvo vypadalo spokojené s daným stavem. A i kdyby bylo Československo obnoveno, stále existovalo riziko, že to bude v okleštěné podobě dané Mnichovskou dohodou z roku 1938, kdy západní svět umožnil Hitlerovi zabrat obrovské části československého území ještě před vypuknutím války.

„Potřebujeme víc informací,“ opakoval Beneš. „A potřebujeme, aby odboj zdvihl hlavu. Jaká je současná situace?“

„Zítra v noci posíláme domů parašutistu s vysílačkou, aby posílil naše spojení. Většinu vysílaček gestapo v poslední době zabavilo, takže spojení je nyní naše hlavní priorita.“

„Kolik vysílaček zbylo?“

„Zdá se, že pouze jedna. Bez aktuálních informací z domova by bylo strašně riskantní vysílat další parašutisty – proto teď potřebujeme poslat další vysílačku spolu s vycvičeným radistou.“

„Kdy počítáte s vysláním dalších našich lidí?“

„Brzy. Chtěli bychom, aby britská SOE poskytla speciální výcvik mužům, kteří budou vysláni na sabotážní mise.“

Beneš zdvihl své brýle a prohlédl si je protisvětlu. „Našel jste ty správné muže pro onen velmi speciální úkol?“ zeptal se zamyšleně.

„Věřím, že ano,“ přikývl Moravec. „Vybrali jsme dva s nejlepšími výsledky ve výcviku. Zítra se s nimi uvidím, a pokud přijmou, budou vysláni během několika dní.“

Dav proudící z kina nevěnoval malé skupince vojáků pozornost. Někteří z návštěvníků se nicméně zvědavě ohlédli, když vojáci promluvili. Jejich uniformy totiž byly britské, ale jazyk naprosto nesrozumitelný.

„Co třeba pivo?“ nadhodil jeden z nich.

„Proč ne?“ odvětil další.

Jakýsi starý muž se otočil a přistoupil blíže, aby si prohlédl nášivky na rukávech uniforem.

„Czechoslovakia?“ přečetl nahlas.

Malý blonďatý voják se na něj příjemně usmál a přikývl.

„Držte se, hoši,“ prohodil stařík a poklepal vojáka uznale po rameni. „Díky za pomoc.“ Široce se na ně zazubil a vzdálil se.

„Co říkal?“ zeptal se kdosi česky.

Josef Gabčík se obrátil. Jeho kulatá tvář, nevysoká, štíhlá postava a neustálý úsměv ani nenaznačovaly tvrdý trénink, kterým prošel, a schopnosti zabíjet, které si osvojil. V devětadvaceti to byl nejstarší člen skupiny.

„Děkoval nám,“ přeložil staříkova slova pro přítele, Josefa Valčíka.

„Za co?“

„Možná slyšel o našich pilotech,“ pokrčil Gabčík rameny. „Hodně jim pomohli v Bitvě o Británii.“

„Piloti!“ zvolal Valčík. „Zase piloti! Ti přece nejsou jediní.“

„Kdo ještě?“

„Jak to myslíš, kdo ještě? Přece my, ne? Kohos myslel?“

„Možná nejsme lepší než oni.“ Gabčík ukázal na dalšího ze skupiny. „Tady Jenda například požádal o přeložení k bombardovací peruti.“

Valčík vytřeštil oči na Jana Kubiše.

„Ty umíš lítat s letadlem?“

Kubiš si je oba postupně změřil.

„Proč ne? Nemůže to být tak těžké.“

„Děláš si srandu.“

„Jistěže ne.“

„Proč ses tedy nepřihlásil už dřív?“ zeptal se Valčík podezřívavě.

„Protože jsem ještě nevěděl, jak moc vás budu jednou chtít vyhodit ze svého letadla. Ono to není nic moc, muset být pořád mezi paragány jako vy.“

Valčíkovi trvalo pár vteřin, než mu to došlo. To už Kubiš stačil vyprsknout smíchy, následován Ivanem Kolaříkem, čtvrtým ze skupiny.

„Neřáde!“ vykřikl Valčík s úsměvem a kopl Kubiše do kotníku. Kubiš se natáhl na chodníku.

„To chce pomstu!“ zvolal Valčík a vrhl se na bezbranného přítele.

„Sundejte ze mě tu opici!“ zaječel Kubiš. Pár posledních návštěvníků je míjelo v širokém oblouku, pozorujíce nervózně zápasící dvojici.

„Nechte toho, blbouni.“ Gabčík s Kolaříkem se pokusili je odtrhnout. „Chcete, aby někdo zavolal empíky?“

„Takhle pozdě už budou v postelích.“ Valčík neochotně povolil své sevření.

„Rychle odsud,“ doporučil Gabčík a vystrčil je z vestibulu kina na ulici.

Venku panovalo povinné zatemnění, takže jim dělalo problém najít v okolní tmě správnou cestu.

„Víte, co bych jednou rád?“ Gabčík se rozhlédl po ponurém, opuštěném Leicester Square, kde právě stáli. „Až bude po válce, rád bych to tu viděl celé osvětlené. Umíte si představit, jak nádherně to musí vypadat se všemi těmi neonovými světly?“

Rozhlíželi se kolem, jen Valčík prolomil ticho.

„Nenavrhoval někdo pivo?“

„Já,“ souhlasil Kubiš.

„Á, náš pilot.“

„Nezabíjej ho,“ varoval Gabčík Kubiše, „kolem jsou lidi.“

„Dobrá,“ Kubiš se obrátil k Valčíkovi, „dělal jsem si legraci. Takže pivo?“

„Takže nelítáš?“

„Samozřejmě že ne. Já jsem jen požádal o zařazení jako kulometčík bombardéru.“ Kubiš pokrčil rameny. „Dlouho předtím, než mě poslali na parašutistický výcvik.“

„No tak dobrá, v tom případě můžeš jít s náma,“ ušklíbl se Valčík. Jak se usmál, mezi rty se mu zableskl zlatý zub. „Tak co bude s tím pivem? Ví někdo, kde čepujou nějaký pořádný pivo nebo budeme muset zase pít tu jejich místní břečku?“

„Obávám se, že musíme zůstat u místních specialit,“ vzdychl Kubiš. „Na pořádné pivo si budeš muset zaletět domů.“

Valčíkův měkký úsměv na okamžik zmizel.

„Bože dej, ať je to co nejdřív,“ řekl vážně. Pak se otočil a zamířil v čele celé skupiny k nejbližší obstojně vypadající hospodě.

Barokní sál Černínského paláce v Praze byl zaplněn německými uniformami. Palác býval sídlem ministra zahraničí Československé republiky, ale nyní patřil státnímu tajemníkovi, Karlu Hermannu Frankovi. Vedoucí funkcionáři německé protektorátní správy očekávali příchod nejdůležitějšího účastníka setkání, mnozí s obavami z věcí příštích. Reinhard Heydrich byl v Praze teprve několik dní, a tak všichni s napětím vyčkávali, až je nový Reichsprotektor seznámí se svými představami.

K řečnickému pultu na stupínku vystoupil důstojník v uniformě Brigadeführera SS a vyžádal si klid v sále.

„Příslušníci strany!“ oslovil směsici černých, zelených a hnědých uniforem. „Předtím, než k vám promluví zastupující říšský protektor, jsem povinen vás poučit o několika zásadách. Všechno, co pan Obergruppenführer řekne, se týká věcí zásadního významu pro Říši. Z tohoto důvodu budete k těmto informacím přistupovat jako ke státnímu tajemství podle paragrafu osmdesát říšského trestního zákona. Vyzrazení jakékoli informace sdělené na tomto setkání bude posuzováno jako vlastizrada a trestáno smrtí nebo vězením.“

Obecenstvo zašumělo překvapením. Úvodní slovo bylo nečekaně přísné.

Přesně v 9.00 se objevil zastupující říšský protektor a pružně vystoupil na stupínek. Vysoký a štíhlý, s přímým držením těla, v perfektně padnoucí uniformě si Heydrich měřil své posluchače s přezíravým výrazem nejvyššího vládce.

Dával si na čas. Z aktivního sportovce – uznávaného šermíře a jezdce na koni – vyzařovala jeho dlouhá kariéra v námořnictvu a krátká zkušenost stíhacího pilota. Obecenstvo však nejvíc upoutával jeho obličej – dlouhý, čistě árijský obličej, nad nímž zářily perfektně učesané blond vlasy. Jeho ostrý nos, v minulosti dvakrát zlomený během sportovních akcí, a pronikavé modré oči mu dávaly vzhled dravého ptáka.

Predátora.

Chladným pohledem přejel pomalu ještě jednou přes celý sál a poté zahájil svůj první projev v úřadu říšského protektora Protektorátu Čechy a Morava.

Čas dravce začal.

„Takže s námi dneska nejdeš?“ zeptal se Kubiš. Četa se připravovala na další den tréninku, jen Gabčík měl na sobě civilní oděv.

Gabčík zavrtěl hlavou.

„Čekám, až mě vyzvednou.“

„Londýn?“

Gabčík pokrčil rameny. Kubiš se rozhlédl a naklonil se k němu. Ve svých osmadvaceti byl o rok mladší než Gabčík – nevysoký, robustní, s hranatým obličejem, hustými hnědými vlasy a ostrýma, inteligentníma očima.

„No tak, Jožko, mně to přece můžeš říct, ne? Je to vyslání na misi?“

„Jendo, já to fakt nevím. Sám bych to rád věděl,“ přiznal Gabčík potichu. „Mám se dnes hlásit na našem velení v Londýně, takže doufám, že je to vyslání domů. Ale v téhle chvíli sám nevím nic.“

Gabčík si všiml, že i jeho přítel vypadá napjatě. Musel cítit to samé, ten zvláštní pocit, že je možná oddělován od nejlepšího přítele, jakého kdy měl, a možná i navždy. Nikdo z nich nevěděl, co je během války potká, a pokud je chtěli vyslat na různé mise, nebylo jasné, zda alespoň jeden z nich přežije.

Jejich přátelství se rodilo pomalu. Měli podobný osud – ve třicátých letech sloužili oba jako poddůstojníci Československé armády. I když Gabčík už v osmatřicátém roce v armádě nebyl, oba si dobře pamatovali onen ponižující pocit, když československé armádě zakázali při záboru Sudet německými jednotkami vystřelit jediný náboj. Voják se vždy těžce smiřuje s porážkou, a takováhle bolela nejvíc.

Po okupaci zbytku území uprchli se stovkami dalších vojáků i civilistů do Polska. Tam Češi a Slováci doufali, že konečně splní svou roli vojáků. Ale hrdí Poláci neměli pocit, že potřebují zahraniční pomoc. V téhle zvláštní době se Gabčík a Kubiš setkali poprvé – a od té doby už byli spolu.

Spolu s velkou skupinou krajanů, kteří pořád ještě chtěli bojovat, se dostali do Francie – jediné země, která tehdy, v polovině 20. století, najímala do armády cizince. Jinou možnost neměli, a tak se stali žoldáky Cizinecké legie. Zatímco prodělávali výcvik v severní Africe, dlouho doutnající válka v Evropě konečně vypukla. Když Německo napadlo Francii, byli z legie rychle uvolněni, aby se mohli přidat k československým jednotkám, bojujícím na francouzské straně. Ale na záchranu Francie už bylo pozdě a fronta se zhroutila. Gabčík s Kubišem bojovali v několika lokálních střetech, ale brzo si uvědomili, že budou muset znovu prchat.

Jako Čechoslováci se nemohli vzdát. Němci připojili Čechy k Říši, zatímco Slovensko dostalo loutkovou fašistickou vládu a Říši přísahalo věrnost. Češi a Slováci nebyli obyčejní vojáci – v očích Němců to byli zrádci, kteří přeběhli k nepřátelské armádě. Nemohli se stát zajatci – jen zrádci, a zrádci byli popravováni.

Všichni, kteří mohli, se vydali do Anglie, kde se vojáci připojili k Československé exilové armádě. Teď už nikdo nepochyboval o hodnotách zahraničních „žoldáků“. Naopak, muži s bojovými zkušenostmi byli nenahraditelní.

Gabčík a Kubiš prošli novým výcvikem – v naději, že se připojí k vysněné druhé frontě na západě. Nicméně když její otevření trvalo déle, než očekávali, neváhali a přihlásili se k parašutistickému výcviku. Churchill hodlal „zapálit Evropu“, a nově vytvořená služba SOE, Special Operations Executive, začala cvičit vojáky z okupovaných zemí. A teď, se základním parašutistickým výcvikem za sebou, čekali na nasazení.

Zdálo se, že první byl na řadě Gabčík. Neoddělitelní přátelé se měli rozdělit.

„Hodně štěstí. Jestli tě na něco vybrali, tak přiznávám, že ti to budu závidět.“

Gabčík se usmál. Vypadalo to, jako by nikdy neztrácel dobrou náladu. Zrovna se chystal odpovědět, když ho zarazil hlasitý hlas z druhého konce světnice.

„Jendo!“ zařval Valčík. „Jdeme. To, že tvoje dvojče dnes s námi nejde, neznamená, že nejdeš ani ty. Tak dělej konečně,“ skončil přátelským tónem a vyrazil na chodbu.

„Měl bys jít,“ pobídl Gabčík svého přítele.

„Hodně štěstí,“ kývl Kubiš a obrátil se ke dveřím.

„Pokud to je mise…“ řekl Gabčík.

„Ano?“

„Nevím, jestli se sem budu vracet. Kdyby ne…“ Gabčík zaváhal. Cítil zvláštní pocit při představě odloučení od přítele, s kterým toho tolik prožil. „No, kdo ví, třeba se uvidíme doma.“

„To se vsaď,“ zašklebil se Kubiš. „Jestli pošlou tebe, pošlou zřejmě brzy i nás ostatní. Takže se neboj, najdu tě tam, ty… dvojče.“

Gabčík se zasmál a natáhl k němu ruku.

„Drž se,“ řekl.

„Ty taky.“ Kubiš mu potřásl rukou. „Ahoj.“

Gabčík na moment zaváhal, pak svého přítele objal.

„Ahoj.“

Kubiš mávl rukou a pádil za Valčíkem, zatímco si v běhu snažil rychle dopnout knoflíky battledresu.

Heydrich nikdy neplýtval zbytečnými slovy. Po pár krátkých úvodních frázích přešel okamžitě k hlavní myšlence svého projevu.

„Úkol, který mi svěřil vůdce, je prostý. S využitím všech prostředků, které uznám za vhodné, mám zajistit, aby všichni obyvatelé českého původu pochopili, že jsou nyní skutečnou součástí Říše a jako takoví jsou jí povinováni poslušností.“ Jeho hlas byl poměrně vysoký a skřípavý, ale přesto budil respekt. „Také vy si musíte uvědomit, že se nyní nacházíme v části Říše. Každý Němec zde musí požívat náležité ochrany, ale současně musí hrát dominantní roli.“

Aby umocnil efekt svých dalších slov, odmlčel se a rozhlédl se po shromáždění. Od okamžiku, kdy vstoupil, si velmi dobře uvědomoval panující napětí. Teď jen vyčkával, až jeho slova proniknou ke každému z přítomných.

„Na straně druhé, každý z vás, Němců, si musí uvědomit, že má povinnost chovat se jako Němec.“

Tohle bylo jasné varování všem přítomným, že nový Reichsprotektornebyl spokojen s tím, jak se zde věci dosud vyvíjely.

„Pod vedením našeho vůdce jsme osvobodili rozsáhlá území. A já bych rád ujistil, že okupace těchto území bude trvalá. To znamená, že budoucnost Říše závisí na naší schopnosti všechna je udržet i po válce. Abychom toto dokázali, budeme muset zvládnout místní populaci, donutit je chápat, kdo rozhoduje, a kdo je komu podřízen.“

Krátce si odkašlal.

„Východní Evropa, včetně protektorátu, je obydlena především Slovany. Chci, abyste si vštípili, že jakoukoli vstřícnost z naší strany vůči nim si oni vyloží jako naši slabost. Slovan není zvyklý, aby se s ním zacházelo jako s rovnocenným, a právě proto zde musí německá nadřazená rasa převzít kontrolu. V žádném případě nemůžeme Čechům dovolit, aby si byť na okamžik mysleli, že je tohle jejich země. Někteří z vás vědí, že historicky bývaly Čechy a Morava součástí Říše. Skutečně, v dávno minulých dobách byly naprosto germánské. Ale i tehdy zde vůči Říši existoval silný odpor.“

Naklonil se vpřed. Nadešel čas přistoupit k jádru věci.

„V poslední době tu došlo k sabotážím teroristických skupin, ničení úrody, zpomalování tempa práce v továrnách. Protože podobné akce mohou být řízeny pouze odbojovou organizací, existuje jen jediný závěr – jednota Říše je ohrožena. A tato hrozba musí být zničena v zárodku.“

Nejprve bude muset vysvětlit, co se od nich čeká, svým německým spoluobčanům. Teprve potom přijdou na řadu ti podlidé, Češi.

„Musím říci, že odpovědnost nelze připisovat jenom našim vnitřním nepřátelům. Také my Němci musíme přijmout část své odpovědnosti za současný stav. Je to proto, že někteří z těch, kteří sem přišli – a myslím tím vás, Němce – nepochopili, že se nalézají na bojišti, na kterém každý Němec musí bojovat za svou zemi.“

V sále se šířil pocit nejistoty, přesně jak zamýšlel. Pohrdal samolibostí, která se v dobách jeho předchůdce rozšířila mezi Němci jako rakovina. Jeho cílem byla stoprocentní oddanost a věrnost jak jemu, tak jeho cílům, a naprosté odevzdání se třetí říši.

V téhle bitvě hodlal Reinhard Heydrich zvítězit.

Josef Gabčík a jeho kolega z výcviku, Karel Svoboda, seděli trpělivě v čekací místnosti budovy Porchester Gate na Bayswater Road, kde sídlil II. odbor (zpravodajský) československého exilového ministerstva národní obrany. Z výcviku se znali jen krátce, a tady se rychle shodli, že ani jeden z nich nezná důvod nečekaného pozvání.

Konečně byli uvedeni do vedlejší místnosti, kde na ně čekali čtyři muži v uniformách. Gabčík poznal dva z nich – plukovníka Moravce a majora Palečka, který osobně Gabčíka vybíral do parašutistického výcviku.

„Předpokládám, že oba dva víte ze zpráv, co se děje doma,“ řekl plukovník Moravec po úvodních větách.

Oba muži přikývli. Každý z vojáků v exilu neustále sledoval zprávy z domova, kde zanechali své rodiny, přítelkyně a známé.

„Němci se zbavují našich nejlepších lidí,“ pokračoval Moravec. „Pokud víme, jen během minulého týdne bylo popraveno nejméně osmdesát lidí.“

Gabčík a Svoboda zachmuřeně hleděli na plukovníka. Počet byl vyšší, než očekávali.

„Je třeba to považovat za projev téhle války, a naší jedinou odpovědí proto musí být odveta – a to co nejrychlejší.“

Gabčík Moravce pozorně sledoval a netrpělivě očekával jeho další slova.

„Naši lidé doma s námi v tomhle souhlasí, ale jejich zdroje a možnosti jsou v daném okamžiku velmi omezené. Je tedy na nás, abychom jim pomohli.“

„To znamená – my, pane?“ vyhrkl Gabčík vzrušeně, neschopen ovládnout se. Prostě to musel slyšet.

„Ano,“ odvětil Moravec pomalu a pohlédl na několik listů papíru, které držel před sebou. „Viděli jsme hodnocení, které na vás zpracovali naši britští přátelé, a mohu potvrdit, že na základě vašich výsledků dosažených během výcviku si o vás myslí to nejlepší. A právě proto jste teď tady.“ Odmlčel se a pečlivě si je oba prohlédl. „Jedna z operací, kterou jsme se rozhodli vést odsud z Anglie, bude svěřena k provedení vám.“

Operace!

Jejich sen se splnil.

„Pane!“ vyrazili ze sebe a automaticky se narovnali v ramenou.

Jeli domů. Gabčíkovi proběhlo hlavou všechno, co prožil od chvíle, kdy svou zemi opustil a nechal doma staré rodiče, bratra a sestru. Byl nejmladší ze čtyř dětí, ale po tragické smrti jeho bratra spočívala hlavní starost o domácnost na něm. Přesto uprchl, aby se znovu přidal k armádě, a stále přemítal, jaké starosti jim tím způsobil. Po strastiplné cestě na přeplněné lodi z Polska do Francie prošel obdobným transportem přes Středozemní moře, africkým vedrem, nekonečným výcvikovým drilem v kamenité poušti, dlouhými pochody pod nemilosrdným sluncem a rozeřvanými důstojníky a poddůstojníky. Studenou, blátivou kampaní ve Francii, bitvami prohranými dávno předtím, než vůbec začaly. A dalším ústupem, tentokrát přes Kanál. Od chvíle, kdy Němci zahájili svůj vítězný blitzkrieg, zredukoval se Gabčíkův život na nekonečnou řadu ponižujících zkušeností a útěků.

A teď pro ně nastal čas pomsty.

„Pohov,“ vyzval je Moravec. „Jak víte, osmadvacátého října slavíme státní svátek. Vzhledem k tomu, že v těchto dnech toho není příliš mnoho k oslavování, rozhodli jsme se podniknout něco, co tento stav změní.“

Oba mladí muži se podívali jeden na druhého a uvědomili si, že se oba usmívají.

Čekalo je něco velkého.

„Abychom dokázali tuhle zemi kontrolovat, potřebujeme, aby měli Češi pocit, že nejlepším řešením je pro ně práce pro Říši – alespoň prozatím.“

Heydrichovy plány byly jasné a propracované. Nebyl jen pouhým vojákem. Byl rovněž neobyčejně úspěšným politikem, a právě se mu nabízela dosud největší výzva, aby prokázal své schopnosti. A on ji hodlal využít beze zbytku.

„Nemůžeme Čechy dotlačit do situace, kdy pro ně jediným východiskem bude povstání. V téhle zemi je rozsáhlý zbrojní průmysl, který zoufale potřebujeme. A aby řádně fungoval, musíme si pochopitelně udržet také české dělníky. Už jen proto by měli mít dost oblečení a žrádla, aby to neohrozilo jejich práci pro nás. Tím Čechy přesvědčíme, že se jim vyplatí spíš pro nás pracovat než se stavět proti nám.“

Heydrich se spokojeně usmál, ale jeho ostré rysy deformovaly úsměv ve škleb.

„Nicméně stále musíme mít na paměti, že tato země se stane součástí velkého Německa, a žádný Čech nám nesmí stát v cestě. Takže dovolte, abych vás nyní seznámil s tím, jak k tomu dojde.“

Odmlčel se. Znovu obhlédl své posluchače a všiml si, že na něj všichni fascinovaně hledí. Teď si byl jist, že udělají to, co chtěl.

„Nejprve si musím udělat celkový obrázek o této zemi. Pak mohu rozdělit její obyvatele do čtyř různých kategorií. Někteří pocházejí z dobré rasy a mají správné názory. S těmito nebudou problémy, ty můžeme snadno germanizovat. Pak jsou tu lidé špatné rasy a se špatnými názory. Těch se zbavíme – na Východě je místa dost.“

Všiml si, že několik mužů v auditoriu přikývlo. Zapamatoval si jejich tváře. Jen ti, kteří se plně ztotožní s jeho idejemi, mu mohou být v budoucnu užiteční.

„Kromě těchto dvou skupin jsou tady ještě dvě další: správně smýšlející lidé špatné rasy a špatně smýšlející lidé dobré rasy. Co se těch prvních týče, zřejmě je pošleme na práci v Říši a postaráme se, aby už neměli děti. Co se týče těch posledních…“

Pro větší efekt se na okamžik odmlčel.

„To jsou ti nejnebezpečnější, protože ti jsou schopni vést odpor proti nám. Proto budeme muset zvážit, co udělat s nimi. Možná je budeme muset poslat do Říše, do čistě německého prostředí. Pokusíme se je převychovat a germanizovat, a pokud se nám to nepodaří, postavit je ke zdi.“

Znovu se rozhlédl. Nikdo ani nešpitl, ani se nepohnul.

„Rozuměli jste mi všichni?“

Ticho. Bylo to naprosto jasné. Češi měli na výběr jen ze čtyř možností – germanizace, deportace, sterilizace, nebo smrt.

„Je zde někdo, kdo by s touto představou nesouhlasil? Každý, kdo chce, může nyní čestně vystoupit. Slibuji, že uvolním každého, kdo se nebude chtít podílet na mém plánu, bez jakékoli sankce vůči jeho postavení nebo hodnosti. Na druhou stranu budu nemilosrdný vůči každému, kdo se teď přidá, ale z jakýchkoli důvodů nevyplní každý můj rozkaz. Takže kdo chce odejít, ať tak učiní teď hned!“

Nikdo ruku nezdvihl. Několik vteřin bylo naprosté ticho.

A pak se ozval potlesk. Nejprve skromný a nezřetelný, pak stále hlasitější, jak se nadšeně přidávaly další a další dlaně.

Heydrichův chladný výraz neprozrazoval nic z jeho pocitů. Stál vzpřímeně, ruce natažené, jak se jimi dotýkal řečnického pultu, a vychutnával si onen okamžik.

Budou poslouchat na slovo.

„Pánové, prosím, posaďte se,“ vyzval plukovník Moravec oba mladé muže. Neunikla mu rychlost a pružnost, s jakou se pohnuli, ani nadšené očekávání v jejich tvářích.

„V Praze jsou dvě hlavní osoby, zodpovědné za všechno to zabíjení,“ řekl. „Karl Hermann Frank, státní tajemník, a zastupující ReichsprotektorHeydrich, který se právě ujal úřadu. Náš názor, stejně jako názor našeho vedení je, že alespoň jeden z nich musí za své činy zaplatit.“

Gabčík pomalu zdvihl ruku.

„Promiňte, pane. Mohu se na něco zeptat?“

„Prosím, rotmistře.“

„Mluvíme tady o…“ Opatrně vybíral další slovo. „O atentátu?“

„Překvapuje vás to?“ podíval se na něj Moravec zamyšleně.

„To ne, pane!“ odvětil Gabčík rychle. „Vůbec ne. Jen… Čekali jsme dlouho na vyslání domů, a tak jsem rád, že se tak děje. Jen jsem si chtěl být jistý, že si rozumíme, pane.“

Moravec se pomalu natáhl pro svou dýmku a zapálil si ji.

„Rozumíme si,“ řekl a vyfoukl tenký obláček voňavého kouře. „Chceme podniknout atentát nejméně na jednoho z nich. Potřebujeme jim ukázat, že dokážeme hrát i podle jejich pravidel.“

„My jsme připraveni, pane,“ ujistil ho Svoboda.

Moravec trpělivě zavrtěl hlavou.

„Ne, ještě nejste. Pokud si pamatuji, zatím jste prošli základním výcvikem, včetně boje beze zbraní, a základním parašutistickým výcvikem. Mám pravdu, majore?“ obrátil se k majorovi pěchoty Palečkovi.

„Přesně,“ řekl major. „Tři týdny základního výcviku ve Skotsku a týdenní parašutistický výcvik v Ringway.“

„Váš úkol je velmi speciální.“ Moravec prohodil jakoby mimochodem, zatímco znovu zabafal ze své dýmky. „A proto potřebujete další zvláštní výcvik. Potřebujete rozšířit své znalosti a dovednosti. Naši přátelé z SOE slíbili, že se o vás postarají. Dnes v noci odjíždíte na rozšířený výsadkářský výcvik. Nějaké dotazy?“

„Spousta, pane,“ řekl Svoboda.

„Já také,“ dodal Gabčík.

Moravec si je potěšeně změřil. Byli přesně tak dobří, jak doufal, nadšení představou vyslání do akce a toužící znát její podrobnosti.

„Tak spusťte.“

„Jak dlouhý bude ten výcvik?“ zeptal se Gabčík.

„Majore?“ kývl Moravec na Palečka.

„Váš výcvik bude zaměřen hlavně na seskok padákem,“ řekl major. „Pro úspěch operace bude rozhodující, abyste přistáli v pořádku. Zbývající dobu strávíte s SOE, kde vás naučí zacházet více se zbraněmi a zdokonalí vaše střelecké schopnosti. Na závěr vás my budeme instruovat o detailech dnešního každodenního života v protektorátu. Oba jste byli pryč dost dlouho a poměry doma se změnily, takže to budete potřebovat, abyste mohli přežít.“

„Kdy odlétáme, pane?“ zeptal se Svoboda bez dechu.

„To naprosto záleží na Britech,“ řekl Moravec, „a jejich kapacitách půjčit nám letadlo a posádku pro váš let. Nicméně naším záměrem je vyslat vás zhruba do týdne, to znamená kolem desátého října.“

„Státní svátek je osmadvacátého,“ připomněl Svoboda rychle. „To nám dává nějakých osmnáct dní!“ Zkoumavě pohlédl na čtveřici mužů na opačné straně stolu. „Myslíte, že je to dost?“

„Podle našeho názoru ano,“ odvětil Paleček. „Budete perfektně vycvičení a vybavení vším, co budete potřebovat. Nicméně jakmile se dostanete na místo, bude všechno záviset jen na vás dvou, takže nechceme, aby tohle období trvalo příliš dlouho.“

„Jen na nás dvou?“ zdvihl Gabčík obočí.

„Nemusím vám vysvětlovat, jak citlivá celá záležitost je,“ zdůraznil Moravec. „Stačí říci, že musí zůstat přísně tajná, a to jak zde, tak v Praze. Na všechno budete sami, nebude nikdo, kdo by vám pomohl.“

„Přece doma musíme mít někoho, komu se dá věřit.“

„Máme tam lidi, samozřejmě, ale nemůžeme riskovat a zapojit do takovéhle věci další české občany, kteří tam žijí. Nesmí se to dozvědět ani nikdo z vašich přátel tady. Je to jasné?“

Přikývli.

„Ještě jednu věc, související s vaším pobytem v protektorátu. Nikdo nesmí vědět o vaší přítomnosti, dokud nesplníte svůj úkol. Právě proto jsme přesvědčeni, že dva až tři týdny by mělo být až dost. Být to déle, někdo by si vás mohl všimnout. Rozumíme si?“

Gabčík nejistě přikývl.

„A co potom?“

„To je něco jiného. Očekáváme, že Němci spustí velkou pátrací akci, aby vás našli. Nemyslete si, nezastaví se před ničím. To je ten okamžik, kdy budete potřebovat veškerou dostupnou pomoc. Proto dostanete kontaktní adresy lidí, kterým věříme a kteří se o vás postarají.“

„Chápu,“ přikývl Gabčík zamyšleně.

Moravec vycítil, že je ještě něco, co se Gabčíkovi nezdá, ale než něco řekl, Svoboda se zeptal:

„Jak tu akci provedeme?“

„To musíme nechat na vás,“ odvětil Moravec, který nespouštěl oči z hluboce zamyšleného Gabčíka. „Jak řekl major, budete perfektně vycvičeni a vybaveni – ostatní bude na vás. Vy vyberete cíl a určíte, kdy a kde udeřit.“

Znovu se obrátil ke Gabčíkovi.

„Myslím, že jste se také chtěl na něco zeptat.“

„Co bude potom?“

„Prosím?“

„Co máme dělat poté, až se to stane? Pokud přežijeme, samozřejmě. Všichni víme, že riziko je obrovské a nikdo, ani sebedelší výcvik, nám nezaručí, že přežijeme. Mám pravdu, pane?“

Moravec si ho zamyšleně změřil.

„Neposíláme vás na sebevražednou misi,“ prohlásil. „Na druhou stranu, rotmistře… Ano, máte naprostou pravdu. Váš úkol bude mimořádně obtížný a plný nebezpečí. Riziko, že vás zabijí, je velmi vysoké.“ Odmlčel se a znovu si oba muže bedlivě prohlédl. „Takže teď, s vyloženými kartami, se zeptám – jste na to připraveni?“

Gabčík se Svobodou si rychle vyměnili pohledy, ale ty jim jen potvrdily jejich společné odhodlání.

„Ano, pane,“ řekli současně.

Moravec se usmál.

„Děkuji vám, pánové. Oceňuji to. Teď zpátky k detailům. Na co jste se to ptal, rotmistře? Co budete dělat po akci?“

„Ano, pane,“ potvrdil Gabčík. „Místní odboj se o nás postará, tomu rozumím, ale co se stane potom?“

„Stanete se součástí odboje.“ Moravec neznatelně pokrčil rameny. „Myslím, že vím, kam míříte. Přemýšlíte, jak se dostat zpátky sem. Je to tak?“

Gabčík v předtuše přikývl.

„I když nevidím žádný způsob, jak by to bylo možné,“ přiznal.

„Obávám se, že máte pravdu,“ souhlasil Moravec. „Všichni víme, že naše země je příliš daleko. SOE plánuje, že by některé své agenty mohla vyzvedávat malými letouny RAF, ale ty nemají šanci dostat se dál než do Francie nebo Holandska.“ Odložil dýmku. „Budete muset zůstat doma až do konce války.“

Chvíli bylo ticho, kdy čtyři důstojníci čekali na další otázky. Když žádná nezazněla, Moravec se povzbudivě usmál.

„Myslím, že jsme probrali všechno, co jsme dnes chtěli. Samozřejmě se uvidíme před vaším odletem, a to už budete mít všechno vyjasněné. Nicméně je ještě jedna věc, na kterou bych se vás rád zeptal tady a teď.“ Odložil dýmku. „Nemusím vám říkat, že váš úkol je mimořádně důležitý. Rizika jsou obrovská. Ale je válka, a my vás posíláme někoho zabít. Pochopitelně můžete sami padnout. Chci, abyste mi řekli teď, pokud máte jakoukoli pochybnost o sobě nebo vlastní misi. Takže?“

Oba mladí vojáci na sebe pohlédli. Moravec si všiml, jak se Gabčíkův neobvykle vážný výraz mění v jeho obvyklý, srdečný úsměv. Také Svoboda se usmíval.

„Nemáme žádné pochybnosti, pane,“ řekl Gabčík. „Proč bychom měli mít? Jsme lovci, a naše kořist neví, že po ní jdeme.“

„Je to nebezpečná kořist.“

„Pak je to jako lov na medvěda,“ pokrčil Gabčík klidně rameny. „Víte, já jsem ze Slovenska, pane.“

„Já vím.“

„Ve slovenských horách je spousta medvědů. Je to silné, schopné a rychlé zvíře, pane. Ale zkušený lovec si s ním umí poradit.“

„Už jste někdy nějakého ulovil?“ zeptal se Moravec přívětivě.

Gabčík zavrtěl hlavou.

„Tenhle bude první. Ale hodně mých předků se lovem medvědů živilo. Mám po nich lovecké instinkty v krvi. Nebojte se, pane,“ usmál se a poklepal Svobodovi po rameni, „tohohle ulovíme. Slibujeme.“

KAPITOLA   DRUHÁ

Černý uzavřený mercedes vyšplhal příkrým kopcem od Vltavy. Projel pomalu úzkou, točitou uličkou a nahoře zahnul ostře vpravo k bráně Pražského hradu, kde zastavil u tříčlenné hlídky v černých uniformách SS.

Oskar Fleischer blýskl svým odznakem gestapa. Vysoký esesman poznal jak odznak, tak jeho majitele, který byl častým návštěvníkem Hradu, a mávnutím ruky pustil vůz dovnitř.

Mercedes projel zbývajících zhruba sto metrů mezi hradními paláci a zastavil na malém náměstí za gotickou katedrálou.

„Díky, Fritzi,“ řekl Fleischer a vystoupil. Před oválným portikem barokního paláce stály tři vozy Radiové zaměřovací služby, která v bývalém Ústavu šlechtičen sídlila. Fleischer vstoupil, vlažně zareagoval na pozdrav strážného u dveří a zamířil přímo do prvního patra. Nahoře na schodišti cítil, jak se mu nedostává dechu. Bylo mu téměř padesát a měl nadváhu, takže podobné činnosti ho stále více unavovaly.

Bývaly doby, kdy se snažil čas od času udržovat se ve formě, ale už před pár lety to vzdal. Respektovaný důstojník jeho věku a postavení si to mohl dovolit. Jeho profesní hodnocení bylo vynikající – k Hitlerovu hnutí se přidal ve 20. letech, a po krátkém období ve vojenské rozvědce abwehru skončil v gestapu. Ještě před vypuknutím války se vypracoval na vedoucího regionální úřadovny gestapa v Annabergu, kde jeho výsledky byly hodnoceny jako skvělé. Nepotřeboval už proto vypadat jako ti mladí, slibní, atletičtí důstojníci v perfektně nažehlených uniformách. Byla to jeho minulost, která vypovídala o jeho skutečných kvalitách. Co se týkalo jeho fyzické kondice, zajímaly ho už pouze jeho pěsti a svaly – ty potřeboval k vytloukání informací z podezřelých.

„Nazdar, Oskare,“ přivítal ho důstojník v policejní uniformě, „dneska jsi tu brzy.“

Fleischer přátelsky pokrčil rameny.

„Ahoj, Ludwigu. Nechci o nic přijít.“

„Hoši mi říkali, že jste včera tu vysílačku málem dostali.“

„Proto jsem teď tady.“ Fleischer se posadil. „Máš pro mě něco?“

Ludwig Kosch zavrtěl hlavou.

„Jak jsem říkal, jsi tu brzy. Jakmile někdo z nich začne vysílat, mí lidi mi zavolají. Zatím nemáme nic. Chceš tu počkat?“

„Když ti to nebude vadit…“

„Vůbec ne. Kafe? Vypadáš unaveně.“

„Díky.“

Fleischer počkal, než Kosch požádal svou sekretářku o dva šálky melty.

„Doufám, že to dneska všechno skončí a já se budu moct pár nocí pořádně vyspat,“ řekl potom.

„Musí to být dlouhé noci, co?“

„Nejvíc mě rozčiluje to množství vysílaček, které místní odboj má. Kdykoli nějakou najdeme, objeví se další. I když teď už to vypadá, že se jim zásoby tenčí.“

„Neboj se, uděláme, co je v našich silách. Služba se stále zlepšuje, a chlapi už mají dost zkušeností. Jen musíš být trpělivý.“

Fleischer se zašklebil.

„Znáš mě, já jsem trpělivost sama. Nedělá mi problém počkat si i hodně dlouho. Ale pak,“ luskl prsty, „pak si vychutnám vítězství.“

V posledních paprscích slunce, které zapadalo nad ztichlým letištěm, stáli vedle bombardéru whitley dva muži. Kapitán Šustr, vedoucí Zvláštní skupiny D (parašutisté) československé zpravodajské služby, naposledy kontroloval vybavení svobodníka Pavelky.

„Máte všechno?“ ujišťoval se. „Nůž, baterku, lopatku, pilku…“

Pavelka automaticky přejížděl rukama po kapsách, popruzích a kombinéze.

„Mapu, kompas…“

Konečně přikývl. Šustr se na něj pátravě zadíval.

„Jste nervózní?“

„Upřímně, trochu ano. Alespoň co se letu týče. Jakmile přistanu, bude to dobré. Na co se netěším je ten dlouhý přelet přes Německo.“

„Doma na vás bude čekat uvítací výbor,“ připomněl Šustr. „Vysílačka a náhradní díly, které přivezete, bude pro naše lidi modré z nebe. Téměř doslova.“

Pavelka se usmál. I přes to, co řekl, nevypadal nervózně, jen odhodlaně a nedočkavě. Ve dvaceti letech mu patřil celý svět a on se nemohl dočkat, až vyrazí.

„Měl byste si nastoupit, svobodníku. Hodně štěstí. A pozdravujte Československo.“

„Budu.“

Oba zasalutovali. Pavelka se rozhlédl po tmavnoucím letišti, zachytávaje ve své mysli poslední klidné okamžiky svého okolí. Pak se obrátil a ověšen vybavením, začal neohrabaně šplhat do trupu bombardéru.

Telefon na Koschově stole zazvonil.

„Ano?“ Chvíli poslouchal. „Jo, mám to.“ Ukázal Fleischerovi vztyčený palec. „Kde to je? Tak dobrá, vyšlete vozy. Gestapo a policie se přidají.“

Když zavěsil, byl už Fleischer na půl cesty ke dveřím.

„Je to ta samá vysílačka,“ řekl Kosch. „Jiné místo a frekvence, ale udělali tu samou chybu, že začali zase přesně v osm.“

„Kolik máme času?“ otevřel Fleischer dveře.

„To pochopitelně záleží na nich. Zatím vyslali jen volací znak. Teď budou čekat, až jej druhá strana potvrdí, a teprve potom začnou vysílat svou zprávu. Když budete rychlí, můžete je dostat.“

Fleischer pádil chodbou ke schodům a potom ven, na malé náměstí. Všechny vozy již měly spuštěné motory, včetně jeho mercedesu, dvou policejních vozů a nákladního auta s jednotkou vojáků wehrmachtu, kteří se připojili v průběhu podvečera. Rychle naskočil do auta a kolona zamířila přes setmělá nádvoří Hradu k bráně.

Zaměřovací vozy spěchaly k západnímu okraji Prahy, kde jejich předchozí měření zachytila radiové vysílání. Když dorazily do předměstské oblasti Jinonic, rozdělily se a zahájily sérii samostatných měření v naději, že zachytí spuštěnou vysílačku mezi tři strany trojúhelníku, který vytvořily s cílem zaměřit její pozici co nejpřesněji.

Ostatní vozy zatím vyčkávaly na vedlejší cestě. Fleischer pohlédl na hodinky. Bylo téměř devět hodin.

O hodinu později se jeden ze zaměřovacích vozů vrátil a vystoupil z něj muž. Fleischer opustil mercedes a zamířil k němu.

„Našli jsme je, Herr Obersturmführer,“ hlásil technik. „Vysíláme ven pěšího technika s přenosným zařízením.“

„Takže jsme je konečně dostali, je to tak?“

„Ano, doufejme. Chcete se k nám přidat už teď nebo počkáte, až určíme přesnou budovu, pane?“ zeptal se muž nejistě. Zjevně netoužil po tom, aby se jim silácké jednotky míchaly do jemné práce.

Fleischer se zájmem sledoval dalšího technika, který vystoupil ze zadních dveří vozu a s kolegovou pomocí si začal kolem pasu připínat široký pás.

„To mě zajímá,“ vyhrkl Fleischer a bez dalšího dotazu se hrnul k zaměřovacímu vozu.

V pásu byl zabudován radiový přijímač oblého tvaru, aby přesně přilehl k operátorovu břichu. Na jeho zádech byl připnut dvěma popruhy. Z krabice přijímače vedlo několik drátů, z nichž dva fungovaly jako antény, zatímco další vedl k malému ciferníku s jedinou ručičkou, umně kamuflovanému jako náramkové hodinky.

„Moji lidé se budou držet stranou,“ rozhodl Fleischer. Tuhle mašinku ještě neznal, a technická úroveň Funkmesstelle ho ohromila. „S tímhlevaši lidé nevzbudí žádné podezření. Jen nám řekněte, až si budete naprosto jistí, a my to pak převezmeme.“

Technik si s úlevou oddechl. Fleischer se obrátil, zamával rukou a z automobilů se vyhrnulo pětačtyřicet mužů. Tři důstojníci gestapa, policejní přepadový oddíl a velitel jednotky wehrmachtu se soustředili kolem něj.

„Každý máte své rozkazy,“ připomněl jim. „Je mi jedno, kolik jich bude uvnitř, chci je všechny. A chci je všechny živé. Kordon kolem domu musí být naprosto nepropustný. Jasné?“

Uplynula další půlhodina, než se technik k Fleischerovi znovu vrátil, tentokrát s nadšeným výrazem.

„Máme je,“ hlásil vzrušeně. „Je to osamělý dům v polích. Tentokrát si vybrali špatné místo.“

„Přiveďte mi toho, kdo ten dům viděl,“ nařídil Fleischer. „Ukáže nám ho.“

Když se dotyčný muž objevil, Fleischer mu nedal ani čas zbavit se svého vybavení.

„Kolik pater?“

„Jen dvě.“

„Nějaké známky obyvatel?“

„Ne. Je to zatemněné tak, jak má být.“

„To jim nepomůže,“ zasyčel Fleischer. „Dobrá, vyrazíme. Vy nám ukážete to místo a pak se stáhnete. Přebíráme to my.“

„Samozřejmě.“

Fleischer se obrátil k mužům za sebou. „Chci, abyste všichni zůstali potichu jak jen to bude možné až do chvíle, kdy tam vrazíme. V žádném případě jim nesmíme dát příležitost upláchnout nebo zničit cokoli důležitého. Jdeme na to.“

*  *  *

U vysílačky seděli v tlumeném světle stolní lampy dva muži. Jeden měl nasazena sluchátka a ukazovák měl položený na vysílacím klíči, zatímco druhý dekódoval poznámky, které si operátor dělal.

Muž s poznámkami zkontroloval hodinky, zavrtěl hlavou, natáhl ruku před oči vysílajícího radisty a významně na hodinky poklepal. Jeho kolega na hodinky krátce pohlédl a přikývl. Zdvihl levou ruku a natáhl všechny prsty. Ještě pět minut.

Byli si vědomi, že už jsou v éteru příliš dlouho, ale měli poslední funkční vysílačku, kterou český odboj disponoval, a tak přes ni musely projít oběma směry desítky zpráv.

Zatímco se radista plně soustředil na nezřetelné zvuky přicházející z éteru do sluchátek, druhý muž zaslechl nějaký zvuk zvenčí. Přešel do vedlejší místnosti, ve které se nesvítilo, a opatrně odhrnul zatemňovací závěs. Pohlédl ven, ale neviděl nic.

Pokrčil rameny a pustil závěs. Náhle to uslyšel znovu, jasně a zřetelně.

Někdo se snažil vyrazit dveře v přízemí.

S vytřeštěnýma očima vrazil do vedlejší místnosti. Radista už měl stržená sluchátka z hlavy a stál bledý vedle vysílačky.

„Proboha,“ zašeptal. Cítil mrazivý chlad a zdálo se mu, že mu v těle přestala kolovat krev. V krku měl sucho.

Věděli, kdo je v přízemí. Příliš mnoho jejich kolegů bylo v posledních měsících zadrženo a jména popravených vylepena na policejních seznamech po ulicích.

Teď sami slyšeli dusot mnoha nohou po schodech.

„Zprávy!“ vykřikl radista v hrůze a začal trhat listy papíru tak rychle, jak to jen bylo možné. Ruce se mu chvěly, když si uvědomil, že ani to nemůže stačit.

Jeho společník se mezitím vrhl do blízké skříně, otevřel ji a zalovil ve starších depeších.

Dusot nohou dosáhl zamčených dveří pokoje.

„Otevřete dveře! Okamžitě! Geheime Staatspolizei!Otevřete!“

Oba muži zuřivě pokračovali v trhání papírů. Radista skončil dřív a vyrazil k druhým dveřím.

A najednou se místnost zaplnila muži v uniformách. Štěkot jejich rozkazů zcela pohltil poslední zvuky ze svobodného světa, které se řinuly z odložených sluchátek.

Zatímco se policisté a gestapo vrhli na druhého muže a srazili ho od skříně na zem, radista si uvědomil, že nemá naději uniknout.

Vysílačka byla stále zapnutá, kolem ní se válely kusy roztrhaného papíru.

Hlavou mu blesklo, že radista v Londýně si zřejmě právě láme hlavu, proč tak náhle došlo k přerušení vysílání. Vysílané signály ho pravděpodobně žádaly, aby pokračoval.

Natáhl se ke stolu a cosi uchopil.

„Nein! Halt!“

Dva nejbližší Němci se k němu vrhli, ale byli příliš pomalí.

Jeho ruka se ani nezachvěla, když zdvihl pistoli ke spánku a stiskl spoušť.

Jeho jedinou satisfakcí ve vše pohlcujícím nekonečném smutku byly zuřivé a bezmocné tváře Němců.

Fleischer viděl operátorovu zbraň, a přestože stačil varovně vykřiknout, věděl, že to jeho muži nestihnou.

Výstřel na okamžik přehlušil všechny ostatní zvuky v místnosti. Jakmile bezvládné tělo narazilo na podlahu, přesunul Fleischer svou pozornost na zbývajícího muže. Alespoň on měl pro něj nějakou cenu.

„Prohledejte ho,“ nařídil policistům. „Přesvědčte se, že nemá pistoli, nůž, jed, cokoli, čím by se mohl zabít. Potřebuji ho živého.“

Tři policisté zápolili s bránícím se mužem na zemi. Musel si být vědom, že odpor je marný, ale stejně se nedokázal vzdát bez boje. Jeden z policistů mu uštědřil dva surové kopy do žaludku, další ho neustále bil pěstí do obličeje, zatímco třetí se snažil udržet jeho ruce a prohledat mu kapsy.

„Skončete to,“ přikázal Fleischer, znechucený skutečností, že zvládnutí jediného muže jim trvá tak dlouho. Teprve kop do rozkroku ukončil jeho odpor. Přemoženého, zbitého a zraněného ho zdvihli a táhli ke dveřím. Přes mlhu bolesti zíral v hrůze na mrtvolu svého společníka, ležící v kaluži krve, které už Němci nevěnovali pozornost.

„Herr Obersturmführer!“ Jeden z gestapáků na Fleischera zamával. „Myslím, že byste měl vidět tohle.“

Mezi útržky papíru, válejícími se po podlaze, ležely i papíry, které už nestihli roztrhat.

„Bohužel je to všechno v češtině,“ zdůraznil gestapák zbytečně.

„To by jeden neřek, co?“ ušklíbl se Fleischer a sklonil se, aby si papíry prohlédl podrobně. „Já taky neumím česky,“ dodal, „ale řekl bych, že to musí být důležité. Viděl jste, jak se to snažil zničit, ne?“

Rozhlédl se po rozházených papírech. Skutečně to mohlo být to, co se snažil už dlouho najít. Něco, čím se dostane hlouběji do struktur odboje.

Pomalu se narovnal a rozhlédl se po pokoji, než jeho pohled sklouzl na tělo, ležící na podlaze.

Pokus těch Čechů zbavit se důkazů skončil zjevně fiaskem.

Fleischer se usmál. Nakonec to byla velice úspěšná noc.

Následujícího jitra vystoupili v Manchesteru z vlaku tři ospalí muži. Ve vlaku si sice cestou z Londýna zdřímli, ale nestačilo jim to. Po nástupišti vanul studený vítr, který je roztřásl zimou.

„Měl by tu na nás čekat vůz.“ Kapitán Keary ze SOE zamířil k východu z nádraží. Gabčík a Svoboda jej následovali. Cestu si matně pamatovali z doby, kdy naposledy navštívili Special Training School č. 51. Pro Kearyho tu bylo všechno známé až příliš – tuhle cestu už absolvoval s desítkami vojáků.

Před nádražím parkoval nákladní bedford.

„Nic menšího jste nesehnali?“ zeptal se Gabčík ospalého řidiče. Jeho angličtina byla velmi dobrá, přestože vyslovoval s postřehnutelným akcentem.

„Vy jste jen dva?“ ujišťoval se překvapený řidič.

„Ne, vzali jsme s sebou i vašeho důstojníka,“ ukázal Gabčík na Kearyho.

„Děkuji pěkně,“ prohodil Keary a vyšvihl se do kabiny vedle řidiče. „Vy dva dozadu,“ řekl, než zabouchl dveře.

Jakmile nasedli, bedford zamířil pomalu ranní mlhou na jih a za půl hodiny dorazil do STS 51 v Ringway.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Keary, když vystoupili a náklaďák odjel.

„Jsem unavený a všechno mě bolí,“ odvětil Gabčík.

„Zvyknete si na to,“ řekl Keary zkušeně. „Bude to součást vašeho tréninku.“

„Co tím myslíte, pane?“

„Budete si na to muset zvyknout. Když budete vyskakovat z letadla po několikahodinovém letu, budete se cítit velmi podobně.“

„Copak není možné si cestou zdřímnout?“

Keary pokrčil rameny.

„Teoreticky ano. Ovšem prakticky pochybuji, že vám to nervy dovolí. Uvidíte sami. Já si troufám odhadnout, že budete stejně unavení a ztuhlí jako právě teď. Tak, teď pojďme.“

Oba muži zdvihli své batohy a následovali kapitána mezi skupinu budov SOE. Ty byly záměrně postaveny ve vzdálené části letiště, aby byl minimalizován kontakt mezi cvičenými agenty a ostatními jednotkami na letišti, zejména personálem RAF a nově vytvořenou parašutistickou brigádou britské armády.

„Takže, tady budete ubytováni,“ oznámil Keary, když zastavil před vchodem do jedné z chatek. „Tyhle dvě postele jsou vaše. Dejte si věci do skříněk a vyzvedněte si vybavení. Znáte to tady a víte, co budete potřebovat. Já zatím zjistím, jestli je k dispozici nějaké letadlo. Jakmile budete mít všechno vyfasováno, zkontrolujte si padáky a počkejte na mě tady.“

Zatímco si oba odkládali batohy, Keary se rozhlédl po skromně zařízené ubikaci.

„Možná, že postele ani moc nebudete potřebovat,“ poznamenal.

„Jak to?“

„Máte naplánovány dva denní seskoky z bombardéru whitley a jeden noční z upoutaného balonu,“ vysvětlil Keary. „Alespoň v prvních dvou dnech. Někdy bývají problémy s letadlem, ale dneska tu snad je. Balon bude k dispozici určitě.“

„Takže myslíte, že budeme z balonu skákat už dneska v noci?“ přesvědčoval se Svoboda.

„Pravděpodobně. Každopádně teď vyražte fasovat a já zjistím, co se dá.“

Fleischer vytáhl z psacího stroje list papíru a rychle jej přejel očima. Několika drobným překlepům nevěnoval pozornost, důležitý byl obsah celé zprávy. A ten byl výjimečný. Promnul si unavené oči.

Zátah v domě s vysílačkou se ukázal být úžasným úspěchem. Nejenže zabavili samotnou vysílačku, ale první překlady zabavených dokumentů naznačovaly, že zátah nakonec přinesl víc informací o celém odboji než několik předchozích měsíců.

Fleischer zívl a podíval se na hodinky. Bylo pozdě, a on byl po další probdělé noci unavený. Bylo načase to zabalit.

Vstal a opatrně uložil hotovou zprávu do trezoru v rohu kanceláře. Vedoucí odboru bude potěšen, až ji ráno uvidí. Fleischer spokojeně zabubnoval prsty na kov trezoru. Měl rád úspěchy. Rostl jimi v očích svých nadřízených.

Právě si bral klobouk z věšáku, když zazvonil telefon. Zaváhal, rozladěn představou, že by ho někdo mohl zdržet na odchodu. Těšil se na postel a spánek.

Na druhou stranu, pravý důstojník gestapa si nikdy nemůže dovolit váhat.

Vzdychl, pověsil klobouk zpátky na věšák a vrátil se ke stolu.

„Ja?“

„Tady je Hornischer, pane komisaři. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě…“

„Doufám, že to stojí za to,“ štěkl Fleischer.

„V papírech, co jste zabavili při tom zátahu, jsem našel něco, co bych vám rád ukázal. Mohlo by to ohrozit Říši.“

„Ohrozit Říši?“ Jeho slova Fleischera zaskočila. Kdyby Hornischer použil jakákoli jiná, vůbec by se s tím dnes už nezabýval. Teď musel usilovně přemýšlet. „Ohrozit Říši? Můžete mi vysvětlit, co…“ Odmlčel se, potom vzdychl. „Tak dobrá, přineste mi to. Ale hoďte sebou, ano?“

„Děkuji, pane komisaři. Hned jsem u vás.“

Pane komisaři. Ani nepoužil jeho hodnost v SS.

Fleischer neměl rád gestapácké překladatele a tlumočníky. Nebyli to skuteční Němci, ale většinou bývalí obyvatelé Sudet, které byly k Německu připojeny až Mnichovskou dohodou. Vysocí důstojníci gestapa se bez nich ovšem neobešli, protože stavy jejich česky hovořícího personálu byly extrémně nízké.

„Dále,“ zavolal Fleischer, když Hornischer zaklepal na dveře. „Tak co máte?“

„Je v tom hodně informací o jejich organizaci, pane komisaři. Její struktura, kontaktní jména, adresy a tak dále. Spousta zajímavých podrobností.“

Položil před Fleischera několik papírů.

„Ale je tam také tohle.“

„Co je to?“ Fleischer zíral na rukopisné poznámky jednoho z překladatelů. „Vysvětlete mi to.“

„To je několik depeší,“ pokračoval Hornischer. „Většinou jsou kódované, ale ne všechny. Jimi byly do Londýna poslány informace od kohosi, komu říkají René.“

„Kdo je René?“

Hornischer pokrčil rameny.

„Obavám se, že to není otázka pro překladatele,“ řekl. „Můžu říct jen tolik, že tenhle René je zřejmě informátor českého odboje, a tedy jejich rozvědky.“

„Jaký informátor?“

„Myslím, že velice nebezpečný.“ Teď už si Hornischer získal Fleischerovu naprostou pozornost. „Z toho, co jsme zatím viděli, to není úplně jasné, ale zdá se, že vzhledem k tomu, jak se o něm zmiňují, je tenhle René vysoký německý důstojník.“

Fleischer pohlédl na papíry. Pomalu vstal, aniž by z nich spustil oči, a teprve poté pohlédl na Hornischera.

„Chcete naznačit, že…“ Hledal správná slova. „Že vysoký německý důstojník tady v Praze pracuje pro Čechy?“

Nemohl uvěřit vlastním slovům. Bylo to absurdní.

„Je to velmi pravděpodobné,“ odvětil Hornischer pomalu.

Fleischer byl ohromen, neschopen pochopit dosah toho, co právě slyšel.

„Panebože,“ zamumlal v šoku.

Upoutaný balon se s trhnutím zastavil ve výšce sto padesáti metrů. V lehkém větru, který v dané výšce povíval, se tři muži podívali dolů do neproniknutelné tmy.

Seržant z SOE tleskl rukama.

„Tak co, mládenci? Připraveni?“

Byli připraveni, protože netoužili po ničem tolik, jako mít to všechno za sebou. Po noční cestě z Londýna absolvovali dva seskoky z bombardéru whitley, přičemž každý představoval přípravu a nové sbalení celého padáku, a měli toho dost.

„Hlavně opatrně,“ upozornil je seržant. „Tohle je něco úplně jiného, než jste si vyzkoušeli přes den. Dost tma je už tady, a dole to bude ještě horší.“

„Nevypadá to moc přívětivě,“ poznamenal Svoboda, když se vyklonil přes hranu koše.

„To nikdy,“ zavrtěl seržant hlavou. „Snažte se cestou dolů rozeznat co nejvíc detailů na zemi pod vámi. A mějte na paměti, že dneska to bude mnohem jednodušší, protože víte, že pod vámi je otevřená plocha. Až to bude naostro, nebude to tak snadné.“

Ustoupil k okraji lehce se kymácejícího koše.

„Co se týče techniky, je to to samé co odpoledne, ale buďte maximálně obezřetní v té tmě. Kdo chce jít první?“

Pomohl Gabčíkovi vyšplhat na okraj koše a posadit se na něj.

„No, vypadá to dobře, ne?“ řekl klidně. „Nespěchej, uvolni se. Ujisti se, že správně odhadneš blížící se zemi. Takže – bradu vzhůru, ruce podél těla. Připraven?“

Gabčík přikývl.

„Skoč!“

Gabčík se svezl z hrany koše a zmizel ve tmě. O pár vteřin později zaslechli tlumený zvuk jeho otvírajícího se padáku.

„Jsi na řadě.“

Svoboda vyšplhal na hranu koše a čekal na povel.

„Je to snadné. Takže připraven? Skoč!“

Svoboda vyskočil. Jak padal, proud vzduchu ho ohlušil. Zatáhl za šňůru a okamžitě se nad ním začal poslušně rozevírat hedvábný padák.

Jakmile se naplnil vzduchem, prudce sebou trhl a popruhy se Svobodovi bolestivě zaryly do svalů. Jeho třísla a ramena již byly odřené z předchozích dvou seskoků. Zaplašil myšlenky na bolest a uchopil ovládací šňůry padáku. Při pohledu dolů viděl jen tolik, že se rychle blíží k zemi. Pečlivě řídil směr a úhel seskoku a snažil se ve tmě pod sebou odhadnout, kolik mu ještě zbývá.

Poryv větru ho zasáhl těsně před dopadem a strhl ho i s padákem prudce doleva. Zaskočen, pokusil se ještě přitáhnout šňůry padáku v marném pokusu znovu získat kontrolu nad dopadem, ale už bylo pozdě.

Ještě stihl pokrčit kolena do předepsané přistávací polohy, ale už nestačil přitáhnout nohy k sobě a narazil na zem nejprve pravou nohou, zatímco levou nohu měl ještě ve vzduchu a celé tělo mu rotovalo. S vynaložením všech sil se dokázal přetočit na bok, čímž naštěstí zmírnil dopad. Nicméně místo obvyklého parakotoulu narazilo jeho tělo na zem neřízeně a s nečekanou silou, která mu vyrazila řídící šňůry z rukou. Padák proto nesplaskl, jak by při povedeném přistání měl. Táhl jeho otřesené tělo několik metrů, než se Svobodovi podařilo nabýt nad ním znovu kontrolu.

Vymotal se z padákových šňůr a pokusil se pomalu postavit. Jakoby každá část jeho těla bolela – zvlášť nohy, žebra a hlava. Potlačil bolest a začal se soukat z výstroje.

Ze tmy se vyloupla Gabčíkova postava.

„Karle! Jsi v pořádku?“

Svoboda zvolna zavrtěl hlavou.

„Žádná sláva,“ přiznal. „Ale budu. Jenom si potřebuju chvíli odpočinout. Mohlo to být horší.“

„Jsem rád, že jsi se sem nakonec dostal.“ Na pohled tichý, téměř čtyřicetiletý muž hovořící s Pavelkou měl dobrý důvod k radosti.

Karel Bondy byl vedoucí osobností odbojové skupiny PVVZ, Petičního výboru Věrni zůstaneme. Jeho lidé dostali za úkol vytvořit pro Pavelku uvítací výbor na místě seskoku, ale kvůli navigační chybě byl Pavelka vysazen třicet kilometrů od očekávaného místa. Trvalo mu celý den, než se mu s pomocí místních sedláků podařilo navázat kontakt s odbojem.

Jeho příslušníci ho potom dopravili do Prahy, kde konečně mohl předat vysílačku, náhradní díly a osobní zprávu od československého vedení v exilu. Jeho mladá tvář při tom zářila. Dokázal bezchybně splnit úkol, a to i přes obtíže při seskoku.

„Podle našich instrukcí z Londýna se máš přidat k odbojové skupině příslušníků naší rozpuštěné armády, Obraně národa,“ řekl Bondy. „Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Zapomeň na ‚pane‘, chlapče. Tady nejsi v armádě. Má se z tebe stát obyčejný protektorátní dělník, takže buď opatrný a zapomeň na svou armádní minulost.“

„Budu se snažit.“

„Dobrá. Spojíme tě s armádními důstojníky, kteří řídí jejich skupinu. Díky krystalům, které jsi přivezl, opraví svou vysílačku, takže budou schopni obnovit spojení s Londýnem. Ty sám jsi radista, že ano?“

„Ano, pane…“ Pavelka zaváhal. „Ano, jsem. Mám výcvik z Británie.“

„Budeš mít hodně práce. Potřebovali bychom tě i my. Naši poslední vysílačku objevilo gestapo tu noc, co jsi seskočil, a bohužel s ní i dva radisty.“

„Mám rozkaz přidat se k Obraně národa,“ trval na svém Pavelka.

„Já vím, bohužel. Budeme to samozřejmě respektovat. Co se nás týče, už jsi nám obrovsky pomohl – tou vysílačkou. Mimochodem, máš protektorátní dokumenty?“

„Vaši lidé ve východních Čechách mi nějaké obstarali.“

„Skvělé. Nepanikař, když tě nějaký Němec zastaví na ulici a bude je chtít vidět. Tady je to naprosto normální. Schováme tě v bezpečném bytě, dokud tě nepředáme vojákům. Nemělo by to trvat déle než pár dní.“

„Nikam nespěchám,“ usmál se Pavelka.

„Dobrá. Alois, ten hoch, co tě doprovodil sem, ti ukáže, kde ten byt je. Tam tě budeme kontaktovat.“

„Děkuji.“ Pavelka vstal.

„My děkujeme tobě,“ zavrtěl Bondy hlavou. „Víš, co je nejlepší na tvém příchodu?“

„Řekl bych, že ta vysílačka.“

„Vědomí, že naši v Londýně na nás nezapomněli,“ řekl Bondy. „Už jsme se báli, že jsme v tom zůstali sami.“

„Další jsou na cestě,“ ujistil ho Pavelka. „Program na vyslání dalších parašutistů právě začal. Další mají přijít velmi brzy.“

„To je přesně to, co mám na mysli. Kolik lidí by to mělo být?“

„Myslím, že alespoň třicet.“

„To je skvělé,“ řekl Bondy. „Alois tě teď odvede do toho bytu. Využij tohohle období a odpočiň si, protože brzy budeš mít spoustu práce.“

„Dobrou noc, pane… hm, doktore.“

„Dobrou noc. Lojzo!“

Potřásli si rukama. Alois odvedl Pavelku z Bondyho bytu na ulici, kde zamířil na tramvajovou zastávku a prostudoval jízdní řád.

„Deset minut,“ řekl Alois, „pokud přijede včas.“

„Doma se dobře i čeká.“

Pro Pavelku bylo všechno jiné. Odešel ze země před více než dvěma lety, a teď byl zpět. I když bylo krásné procházet se po ulicích, dýchat vzduch, cítit vůně, nic nebylo jako dřív. Všude bylo příliš mnoho Němců.

„Cigaretu?“ natáhl Alois ruku s pomačkanou krabičkou.

„Díky.“

Cigareta byla laciná a chutnala tak, a přestože byl Pavelka z Británie navyklý na lepší, nevadilo mu to. Znovu mohl kouřit doma, čekat na českou tramvaj, pod českou oblohou – a to si teď chtěl vychutnat.

Nevěnovali pozornost dalším lidem na zastávce. Nevěnovali ji ani muži ve světlém měkkém klobouku a laciném obleku, který kouřil na opačném konci ostrůvku. Možná by mu věnovali pozornost, kdyby si všimli, že šel za nimi od vchodu Bondyho domu.

Pavelka byl šťastný, že je doma.

A příslušníci gestapa byli zběhlí v umění sledování.

Ve vedení zvláštní skupiny D (parašutisté) zpravodajské služby československého ministerstva obrany na Porchester Gate v Londýně byla ráno šestého října 1941 napjatá atmosféra. Den, kdy měla být operace spuštěna, se rychle blížil.

Ale přítomní muži nebyli napjatí kvůli vlastní operaci. Stalo se něco jiného.

„Jak se cítíte, rotný?“ zeptal se Svobody kapitán Šustr, vedoucí skupiny D. Spolu s ním byli přítomni podplukovník Strankmüler z české zpravodajské služby, major Paleček a dva důstojníci SOE.

„Už mi bylo i lépe, pane,“ přiznal Svoboda. Hlava ho stále bolela po nešťastném dopadu před dvěma dny.

„Byl jste u doktora?“

„Ano, pane. Hned následující den.“

„Co vám řekl?“

„Nic není zlomené. Nenašel nic vážného, takže mě pustil jako operačně schopného.“

„A vy sám?“ zeptal se podplukovník Strankmüler. „Cítíte se dostatečně ve formě pro úkol, který je před vámi?“

O tom Svoboda nepochyboval ani v nejmenším.

„Samozřejmě, pane!“ řekl. „Jsem slušně odřený a trochu potlučený, ale na to jsem z výcviku zvyklý. Už jsem podobné věci zažil, brzy budu v pořádku.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Šustr.

„Do dvou dnů jsem stoprocentně fit,“ ujistil je Svoboda. „Jak říkal doktor, nic není polámaného.“

Šustr se rozhodl dál do věci nevrtat. „To rád slyším. Přípravy na operaci budou pokračovat podle plánu.“

Mrkl do svých poznámek.

„Dnes dostanete zbraně, munici, vybavení a ošacení, včetně civilních šatů,“ pokračoval. „Od Čechoslováků tady v Británii jsme soustředili tolik civilního ošacení vyrobeného v Československu, kolik jen šlo,“ vysvětlil Šustr. „Doufám, že najdete takové, které vám padne. Kdyby ne, budeme muset najít něco jiného, ale nezapomeňte, že ze všech věcí vyrobených tady v Británii musí být odstraněné výrobní značky a podobné věci.“

„Půjdu s nimi,“ řekl major Paleček.

„Díky,“ přikývl Šustr. „Zítra vás čeká poslední lekce na střelnici. Pak obdržíte své krycí doklady. Já pak s vámi pojedu na letiště do Newmarketu, kde vyfasujete zbytek vašeho vybavení.“

Pohlédl na oba muže.

„Chceme, abyste byli připraveni k odletu ráno osmého října. Ostatní bude záležet na počasí a dostupnosti letadla. Nějaké dotazy?“

Jeho tón naznačoval, že schůzka je u konce.

„Děkuji vám, pánové. Hodně štěstí.“

*  *  *

Zastupující říšský protektor, Obergruppenführer SS a generál policie Reinhard Heydrich dočetl zprávu a pohlédl na svého hosta, Hanse Ulricha Geschkeho, velitele pražského gestapa.

„Tohle je velmi vážná věc,“ řekl Heydrich. „Tušíte, kdo by ten René mohl být?“

„Pracujeme na tom, Herr Obergruppenführer.“

Heydrich si ho chladně změřil.

„Jinými slovy, nemáte tušení.“

Geschke nejistě polkl. Heydrich ho sice považoval za velmi schopného, ale s oblibou nechával pod svým pátravým pohledem každého v nejistotě. Geschke vždycky plně využíval svou vlivnou pozici, a to i při jednání s Neurathem, Heydrichovým předchůdcem, ale Heydrich to viděl tak, že vědomí přílišné moci může být kontraproduktivní. Potřeboval, aby lidé pociťovali především loajalitu a podřízenost. Geschkemu a jemu podobným se muselo stále připomínat, že se věci mění.

„Nemáme se moc čeho chytit,“ bránil se Geschke. „Víme, že René je Němec, a že je někde v protektorátu. Podle určitých náznaků by mohl být příslušník armády.“

„Nic víc?“

„Náš problém je v tom, že depeše, které jsme našli, jsou šifrované. Předali jsme je našim expertům, ale rozluštit ten kód jim chvíli zabere. Další problém je s jazykem, i když nedávno se nám podařilo získat dešifrátora, který mluví plynně česky.“

„Chcete, abych požádal Berlín o pomoc?“

„Nemyslím, že to bude nutné,“ zavrtěl Geschke hlavou. „I když je tu jedna věc, která by mohla vyšetřování rozhýbat.“

„Co je to?“ Heydrichovy hadí oči trochu změkly. Byl rád, když lidé přicházeli s vlastními nápady. Sám si vybudoval kariéru vlastní iniciativou a neviděl důvod, proč by tak neměli činit i ostatní. Nesnášel průměrné lidi, i když se musel smířit s tím, že je jimi obklopen. Uplatňovat vlastní iniciativu byl jediný způsob, jak uspět a vyšplhat nad ostatní. Ověřil si na sobě, že tento princip funguje ve sportu, když vyhrál tolik šermířských soubojů – to samé fungovalo i v politice. Už v sedmadvaceti letech přesvědčil Reichsführera-SS Himmlera, aby ho nechal vytvořit a řídit novou zpravodajskou službu SS – Sicherheitsdienst. Ve dvaatřiceti se stal šéfem státní tajné policie – gestapa, a celé německé kriminální policie. Na začátku války, v roce 1939, kdy mu stále bylo pouhých pětatřicet, byla pod ním vytvořena největší bezpečnostní organizace Evropy – RSHA, Hlavní říšský bezpečnostní úřad. Byl posedlý svou iniciativou, a vždycky vyžadoval od podřízených totéž.

„Jak víte, náš druhý odbor intenzivně pracuje na různých odbojových skupinách.“ Geschkemu se podařilo trochu uvolnit. „Přes naše informátory a sledování jsme pronikli do skupin zvaných PVVZ a Obrana národa.“

„Takže co navrhujete?“ zeptal se Heydrich netrpělivě.

„Mohli bychom je sledovat ještě nějakou dobu. Nicméně, už jsme začali se zatýkáním, i když zatím jen malých ryb. Teď už víme o jejich organizaci a složení hodně, takže navrhuji, abychom na ně znovu udeřili. S dalšími zatčenými bychom mohli z někoho vyrazit něco o tom tajemném René.“

„Vy myslíte, že je-li tenhle René příslušník naší armády, že by mohl být řízen českými vojáky, z té skupiny Obrana národa?“

„To by dávalo smysl, ne?“

„Máte alespoň nějakou představu, kdo by ten René mohl být?“

„Obávám se, že ne.“

„Nemohlo by další zatýkání ohrozit vaše pátrání po něm?“

„Nemělo by.“

„Dobrá,“ usmál se Heydrich povzbudivě. „Pusťte se do toho.“

„Děkuji, Herr Obergruppenführer.“

„Musíme Reného najít za každou cenu.“

„Ano, pane.“

„Kdy myslíte, že můžete začít?“

„No, na zítřek je plánována akce proti Sokolu…“

„To je ten nacionalistický spolek?“

„Ano, to jsou oni. Indoktrinují své členy československým patriotismem, zatímco navenek se tváří jako tělovýchovná organizace.“

„Ano, vzpomínám si. Říkáte, že plánujete zatýkání na zítřek?“

„Přesně. Je to velká operace, naplánovaná do dost velkých detailů, takže její odklad by nebyl příliš vhodný…“

„Samozřejmě ji neodkládejte. Je tady stanné právo, a my nemůžeme tolerovat žádné skupiny, které smrdí patriotismem. Musí konečně pochopit, že teď jsou součástí Říše. Zlikvidujte Sokol, a pohněte také s deportací židů. Hlavně nezapomeňte, že musíme dostat toho agenta.“

„Nezapomeneme, pane. Sokol bude zničen zítra a první transporty židů odjíždějí do Polska za tři dny. Mezitím zahájíme zatýkání členů odbojových skupin.“

„Skvělé,“ přikývl Heydrich. „Průběžně mě informujte.“

Když plukovník Moravec dorazil do své kanceláře na Porchester Gate, kapitán Šustr už na něj čekal. Moravec pochopil, že je něco špatně.

„Proč nejste se Svobodou a Gabčíkem?“ zeptal se.

„Máme problém, pane.“

„O co jde?“ Moravec otevřel dveře a gestem pozval Šustra dovnitř.

„Svobodova zranění,“ řekl Šustr.

„Říkal jste mi, že je v pořádku.“

„On to říkal,“ vysvětlil Šustr rychle. „Ale dnes ráno se jeho stav zhoršil a nemohl odjet na střelnici.“

„Co se stalo?“

„Bolesti hlavy se zhoršily, a hrozně ho rozbolela záda.“

„Vnitřní zranění?“

„Vypadá to tak, pane. Znovu ho odvezli k doktorovi, výsledek se dozvíme brzo.“

„Viděl jste ho? Co říkal?“

„Byl na tom špatně, pane. Dost mizerně, vážně. Nechtěl to přiznat, ale prostě teď na to nemá.“

Moravec ukázal Šustrovi na židli a sám se posadil ke stolu, hluboce zamyšlen. Byla to ta nejhorší zpráva, jakou se mohl dozvědět. Dlouze, unaveně se na Šustra podíval.

„Víte, co to znamená, že ano?“

„Ano, obávám se, že ano,“ připustil Šustr. „Mluvil jsem o situaci s Gabčíkem…“

„Mimochodem – Gabčík,“ přerušil ho Moravec, „kde je teď?“

„Na střelnici, podle plánu.“

„Ale sám.“

„Ano, pane. Probral jsem to s ním, a on navrhl dalšího muže z jednotky, který by mohl Svobodu nahradit, kdyby nemohl letět.“

Moravec pomalu zavrtěl hlavou.

„Je pozdě,“ řekl. „Nezvládli bychom to. „Náhradníkovi by chyběl doplňkový výsadkářský a střelecký výcvik.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Moravec se natáhl po své dýmce a začal do ní pěchovat tabák.

„Říkal jste, že Svobodovi se z toho nechce?“

„Ano, pane. Byl velmi paličatý.“

Moravec si dýmku zapálil.

„Počkáme na lékařskou zprávu,“ rozhodl.

„Pane?“

„Možná máme pořád šanci.“

„Pochybuji, pane.“

Moravec se na Šustra netrpělivě podíval.

„Také nevěřím v zázraky,“ ujistil ho. „Nicméně, musíme doufat.“

„Ano, pane.“

„Potřebujeme tu lékařskou zprávu,“ pokračoval Moravec. „Bez ní nemůžu rozhodnout, jestli se operace Anthropoid opozdí o pár dní nebo týdnů, pokud bychom měli vybrat a vycvičit dalšího muže, který by šel s Gabčíkem.“ Vzdychl a dodal: „A obávám se, že to ještě není všechno.“

„Co máte na mysli?“

„Včera v noci jsme obdrželi depeši, podle které mají naši lidé zase už jen jedinou vysílačku.“

Šustr vyčkávavě hleděl na Moravce.

„Je to ta, kterou jsme poslali minulý týden. Němci mají všechny ostatní.“

Šustr moc nechápal, jak tohle souvisí se Svobodovými problémy.

„Budu teď muset vážně posoudit, jestli by před Anthropoidem neměla dostat přednost operace Silver,“ vysvětlil Moravec.

„To myslíte vážně, pane? Odložit operaci takového významu…“

„V žádném případě si nemůžeme dovolit ztratit spojení s našimi lidmi doma,“ řekl Moravec rozhodně. „Což je přesně to, co se může brzy stát. Vysílačky, které mají obě skupiny Silver dopravit, by měly společně se zpravodajským výcvikem lidí ze Silveru umožnit znovuobnovení spojení mezi námi.“

„Chápu, pane. Obě skupiny jsou téměř připraveny, takže pokud by to bylo nutné, můžeme je vyslat poměrně brzy.“

„Počkejme na lékařskou zprávu. Tak či onak, teď už víme, že Anthropoid nebude na místě včas na státní svátek.“

Vyfoukl obláček tabákového dýmu.

„Škoda,“ poznamenal, zatímco vychutnával aroma tabáku a stále zvažoval situaci.

„Kdo by mohl nahradit Svobodu?“ zeptal se. „Rád bych se podíval do jeho materiálů, než se rozhodnu.“

„Je to Gabčíkův blízký přítel,“ řekl Šustr. „Od bojů ve Francii jsou nerozluční. Rovněž skvělé hodnocení. Vynikající v zacházení s výbušninami, výborný střelec. Vyznamenán francouzským Croix de Guerre a naším Československým válečným křížem.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Kubiš, pane. Jan Kubiš.

KAPITOLA TŘETÍ

Když se od dveří světnice ozvalo jeho jméno, vyskočil Kubiš od stolu, na kterém měl rozehranou šachovou partii s Kolaříkem, a poslušně se postavil do pozoru.

„Pojďte se mnou, rotmistře!“ nařídil mu Šustr a zamířil na chodbu. Když se zastavili, začal se Kubiš automaticky znovu stavět do pozoru, ale Šustr ho zarazil.

„Pohov.“ Se zájmem si mladého muže prohlížel. Kubiš na něj vždycky působil jako neobyčejně vyrovnaný, klidný člověk, a v jeho kulatém, dobráckém obličeji na první pohled skutečně nic neprozrazovalo, že je vynikající voják.

„Možná bychom pro vás měli práci,“ nadhodil Šustr.

„Pane!“ Pro jednou měl Kubiš pocit, že by si Šustra mohl i oblíbit.

„Zvažujeme, že bychom vás poslali domů s nebezpečným úkolem,“ pokračoval Šustr. „Naděje přežít do určité míry existuje, ale nikdo vám to samozřejmě nemůže zaručit.“

„Budu poctěn, jestli se pro mě rozhodnete,“ prohlásil Kubiš bez zaváhání.

„Nechcete znát podrobnosti?“

Kubiš pokrčil rameny.

„Čekám na přidělení operačního úkolu už dlouho, pane,“ řekl. „A chápu velmi dobře, že jakýkoli úkol spojený s parašutistickým seskokem bude nezbytně nebezpečný. Ale přesto bych rád šel, ať už půjde o jakýkoli úkol.“

Šustr ho překvapil přátelským úsměvem.

„To rád slyším, rotmistře. Budete vyslán místo svého kolegy, který se zranil při závěrečném výcviku.“

Kubiš ztuhl.

„Promiňte, pane… Ten zraněný… Nemyslíte náhodou Karla Svobodu?“

„Už jste o tom slyšel?“

„Ano,“ prohodil Kubiš nepřítomně. „Pane, on… byl na výcviku s Josefem Gabčíkem, je to tak?“

„Ano. Jak předpokládám, nebude vám vadit s ním pracovat, že?“

„Pane kapitáne!“ rozzářil se Kubiš. „Josef je jeden z mých nejbližších přátel. Není nikdo, s kým bych spolupracoval raději!“

„On o vás říká to samé. A to je přesně ten důvod, proč chceme vás dva pohromadě,“ řekl Šustr.

„Co mám teď udělat, pane?“

„Připravte se a sbalte si věci. Během jednoho, dvou dnů vás znovu pošleme do Skotska. Máme teď trochu víc času, takže vás čeká tak náročný trénink, jak jen bude možné.“

Přistoupil blíž a natáhl ruku.

„Blahopřeji, rotmistře. Poletíte domů.“

Doktor Bondy už seděl u stolu, když do kavárny vstoupil Pavelka. Parašutista se u dveří zastavil a rozhlédl se, pak zamířil k jeho stolu, posadil se a tázavě na něj pohlédl. Slova nebyla zapotřebí. Strhaný výraz mladého právníka vyjadřoval vše podstatné.

„Gestapo,“ řekl Bondy jednoduše. „Sledovali vojenskou skupinu odboje. Zatkli spoustu lidí.“

„Cože – Obranu národa?“ zeptal se Pavelka šokovaně.

„Ano. Sebrali jich spoustu.“ Bondy se cítil strašně unavený. Gestapo zasáhlo odboj se svou příslovečnou efektivností.

„Obávám se, že to je teprve začátek.“

„Co tím myslíte?“

„Zatýkání,“ vysvětlil Bondy. „Už jsem to zažil. Je to jako lavina, když se to rozjede. Každá vlna zatýkání přinese spoustu nových informací. A pak následuje další zatýkání.“

„Jak to? Někdo promluví?“

Naivnost otázky Bondyho překvapila. Koho nám to poslali?

„Samozřejmě, že lidé promluví,“ vysvětloval trpělivě. „Gestapo je neobyčejně výkonné při přesvědčování.“

Doufal, že nezní příliš povýšeně. Bylo mu pouhých pětatřicet, ale po dvou a půl letech v odboji už získal hodně zkušeností. Ten chlapec, co dorazil z Británie, ještě nestihl pochopit, kam vlastně seskočil.

„Teď musíš být mimořádně opatrný,“ řekl. „Nevěř nikomu, kým si nejsi zcela jistý. Po nás zatím nejdou, ale to nikdy nevíš jistě. Měli jsme s vojáky spoustu kontaktů, takže se příště může gestapo klidně pustit do nás.“

„Předáte mě Obraně národa i přes to?“

Bondy na něj zíral.

„Ty nechápeš, co říkám,“ řekl. „Gestapo po nich právě teď jde. Nemůžeš se k nim přidat, to prostě nejde. Byla by to sebevražda!“

„Já mám takové rozkazy,“ řekl Pavelka nejistě.

„Právě byly změněny,“ odvětil Bondy pevně. „Už zatkli ty lidi, kterým jsem tě chtěl představit. Teď nemám nikoho, koho bych tam znal. Bude chvíli trvat, než obnovíme kontakt.“

Pavelka na něj hleděl zjevně zmatený.

„Co myslíte, že bych měl dělat?“ zeptal se.

„Myslím, že by ses měl držet nás – alespoň prozatím. Uvidíme, co bude možné později, ale teď tě nemůžeme poslat pryč.“

„O tomhle by měl vědět Londýn,“ poznamenal Pavelka váhavě.

„Neboj se, dozví se to. Je nezbytné, aby věděli o posledním zatýkání. A protože ty jsi nepochybně nejlépe vycvičený radista, jakého teď máme, měl bys jim to oznámit sám. Uděláš to?“

Bondy si prohlížel nezkušeného mladíka před sebou a plně si uvědomoval svou odpovědnost vůči němu. Odvaha mu nescházela, ale ještě stále si neuvědomoval okolní realitu, do které doslova spadl.

Když trojice mužů dorazila na střelnici ve Skotsku, válela se kolem Loch Morar mlha a bylo chladno, ale ranní vzduch byl průzračný a svěží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva proti Říši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.