Jedenáct prezidentů

Libor Budinský

© Libor Budinský, 2013, 2018

ISBN  978-80-242-6101-0

Mirušce a Vláďovi

NAŠI PREZIDENTI

Československý – a dnes už pouze český – prezident navazuje na tradici českých králů. Má prezidentskou standartu, obývá Pražský hrad, disponuje právem milosti. Stejně jako měl své heslo v erbu král, používá také prezident jakési národní motto. V našem případě Husův a Masarykův oblíbený slogan „Pravda vítězí“. To je velmi silné heslo. Když se zamyslíme nad jeho podstatou a pak se seznámíme s životy našich jedenácti prezidentů, nebude nám asi do zpěvu. Zjistíme totiž, že jen málokterý z oněch jedenácti mužů by takové morální hodnocení snesl. Jestli vůbec některý.

Pokud však nebudeme prezidenty soudit a poměřovat sítem pravdy, můžeme je alespoň porovnat. Jedenáct prezidentů je již dostatečný počet umožňující jejich srovnání a hodnocení. I k tomu by měla sloužit tato kniha. Hned na první pohled je jasné, že se u nás prezidenty nestávají bezproblémoví lidé. Nejsou to žádní dušínové, vypůjčíme-li si postavu z Foglarových Rychlých šípů. Československý ani český prezident neprochází pozvolnou politickou kariérou, na jejímž konci je Hrad. Možná tomu tak bude v budoucnu, ale dosud připomínají prezidentské příběhy spíše osudovou houpačku, což je způsobeno především neklidnými dějinami střední Evropy ve 20. století.

Všichni prezidenti měli problémy se stávajícím režimem a hodně jich strávilo dlouhé roky ve vězení. Jejich dalším společným rysem je zralý, často spíše přezrálý věk. Jako by se politickým vůdcem země mohl stát pouze stařešina, zkušený kmet nad hrobem. Téměř všichni muži z Pražského hradu ve své funkci nebo brzy po jejím skončení zemřeli. A během svého prezidentského působení byli mnohokrát nemocní, o čemž se však, a to je další prezidentská tradice, veřejně neinformovalo.

Prezidentský úřad by však neměl být odkladištěm pro vysloužilé politiky. Myslí si to i český národ. Z výzkumu veřejného mínění vyplývá, že jen čtvrtina občanů vnímá prezidentskou funkci stejně jako ostatní politické úlohy. Naopak tři čtvrtiny jí přikládají mnohem větší vážnost a úctu. Jde víceméně o dědictví Masaryka, který prezidentské roli vtiskl svou až neuvěřitelnou osobní autoritu. Téměř 80procent lidí se také domnívá, že by prezident měl být důstojnou, a nikoli svéráznou osobností. A jak hodnotíme konkrétní prezidenty? Podle výzkumu, který proběhl na konci devadesátých let, mají nejhorší jméno Klement Gottwald a Gustáv Husák. Na stupnici od jedné do devíti jim patří známka sedm a půl, respektive sedm. Třetí nejhorší hodnocení obdržel protektorátní prezident Emil Hácha. Na prvním kladném místě je samozřejmě Masaryk (1,65), druhý je Havel (3,17) a třetí Beneš (3,26). Podobná srovnání jsou ovšem velmi povrchní. Zatímco Masaryk se v našich dějinách tyčí jako československá modla, o Háchově těžké pozici a trpkém konci neví většina národa nic.

Zvláštností československé prezidentské tradice je i neschopnost otevřené volby. S výjimkou předposledního prezidenta, jehož výběr trval řadu týdnů a dal poslancům mimořádně zabrat, byla volba vždy dopředu připravená. Masaryk byl volen doživotně, příchod Beneše na Hrad byl pečlivě projednán. A stejně tomu bylo u Háchy či později u komunistických vůdců. Havla vynesla na Hrad podobně jako Masaryka revoluce, a moc nescházelo, aby získal také doživotní prezidentskou výjimku. Ale nyní se tradice mění. Havel jako první prezident ukončil své řádné volební období. Jeho předchůdci buď během funkce zemřeli, nebo abdikovali. Klaus je prvním prezidentem, který na Hrad vstoupil po otevřeném politickém boji, Zeman vzešel z první přímé volby.

Poslední dvě volby navíc ukázaly, jak málo lidí v Česku splňuje vysoké nároky kladené na výkon prezidentského úřadu. Prezident by měl být výraznou, ale domácí osobností. Hledáme výjimečného Čecha skvělého rozhledu a nadprůměrných schopností, který dokáže uspokojit politické spektrum. Musí mít skvělé vystupování, pohlednou ženu, jazykové vybavení. Měl by být vlastně ideálním občanem, ale nikdo takový neexistuje, a proto bude veřejnost s každým prezidentem částečně nespokojena. S některým více, s jiným méně. To podle chyb, skandálů a prohřešků, kterých se při svém prezidentování dopustí. A také o nich je tato kniha.

PREZIDENT OSVOBODITEL

Muž, který se stal bohem

Tomáš Garrigue MASARYK

(1850–1937)

Jen Karel IV. by mohl konkurovat Masarykově osobnosti. Celý jeho život byl naplněn usilovnou prací. Vynikající profesor a myslitel vstoupil ve zralém věku do politiky a téměř jako stařec odešel do exilu, aby pro český a slovenský národ vybojoval svobodu. Ve věku šedesáti osmi let pak usedl na prezidentský trůn, který na Pražském hradě vystřídal trůn královský a císařský. A vydržel na něm úctyhodných sedmnáct let. Stal se jedním z největších Evropanů a měl lví podíl na tom, že předválečné Československo patřilo k nejdemokratičtějším a k nejrespektovanějším zemím světa.

Nejmilovanější

PREZIDENTEM SE STANE V 68 LETECH

*

JE ODPŮRCEM TRESTU SMRTI

*

VE FUNKCI HO POSTIHNE MOZKOVÁ MRTVICE

*

MÍSTO PODPISU POUŽÍVÁ RAZÍTKO

*

PO ODCHODU DO EXILU JE ODSOUZEN K SMRTI

*

OŽENÍ SE S AMERIČANKOU

*

DCERA MU CENZURUJE KNIHU

*

DO 83 LET JEZDÍ NA KONI

*

STUDENTI HO VYPÍSKAJÍ JAKO ZRÁDCE

*

MÁ PŘEZDÍVKU PASTÝŘ

1/ Cesta na Hrad

Problémy s češtinou

Narodil se v Hodoníně jako syn panského kočího, ale rodina často měnila místo pobytu a Masaryk vyrůstal hned v několika vesnicích svérázného Moravského Slovácka. Velký vliv na malého chlapce měl katolický kněz Satora, který ho přivedl k lásce ke knihám a vzdělání a současně i ke studiu. Rodiče sice chtěli, aby se Masaryk vyučil nějakému řemeslu – buď zámečníkem, nebo kovářem – ale nakonec zvítězilo gymnázium v Brně. Zde dospívajícího chlapce výrazně ovlivnil policejní prezident Anton Le Monnier, nejmocnější muž v Brně, jehož synovi dával nadaný Masaryk kondice. Le Monnier držel nad Masarykem ochrannou ruku, a když později povýšil do Vídně, Masaryk, který tam studoval na univerzitě, u Monnierů čtyři roky bydlel. A policejní ředitel mu umožnil vstup do nejvyšších společenských kruhů.

Ve Vídni byl předsedou českého akademického spolku a podepisoval se tehdy jako Tomáš Vlastimil, ale od narození měl problémy s češtinou. V jeho okolí se mluvilo stále německy, němčina byla i vyučovacím jazykem. Na gymnáziu se naučil řecky a latinsky a vedle těchto klasických jazyků ovládl angličtinu a francouzštinu. Jen s češtinou dlouho zápasil.

Roku 1876 Masaryk ukončil studium a získal doktorát z filozofie, navíc brzy sehnal skvělý zdroj obživy.

Stal se vychovatelem bankéřova syna, za což pobíral plat ve výši sto zlatých měsíčně. Konečně byl nezávislý ve všech směrech. Rozhodl se pro univerzitní kariéru a čekal ho život učence. Bude se věnovat své jediné lásce. Filozofii.

Prokleté ženy

Když mu bylo osmnáct, bezhlavě se zamiloval do příbuzné své bytné. Jmenovala se Antonie a Masaryk byl rozhodnut, že si ji vezme za ženu. Dokonce byl kvůli této dívce vyloučen z brněnského gymnázia, ale brzy ke svému zděšení zjistil, že její láska byla předstíraná a vykalkulovaná. „Měl být prostě uhnán,“ už to ví a dává zpátečku. Později napíše: „Mizerná vášeň mě vyvedla z rovnováhy, chtěl jsem připoutat veškero své bytí k osobě nehodné.“

Ale Masarykovy problematické vztahy budou pokračovat. O dva roky později se objevuje Anna Chotěnovská. Psal jí romantické dopisy, z nichž se jich několik zachovalo. Stěžuje si na samotu a prosí ji, aby mu psala. O pár měsíců později přijela Anna do Vídně, kde se mohli scházet. Začínající vztah ale zničil dívčin bratr, který si chtěl od Masaryka půjčovat peníze a na oplátku mu nabízel svou sestru. To Masaryka urazilo a s Annou se rozešel.

Do třetice je tu Zdenka Šemberová. Masaryk se s ní seznámil v roce 1874. Její otec „vedl“ salon, v němž se poznali. Zdenka byla vzdělaná a kultivovaná, to mu imponovalo. Ale byla také o devět let starší než Masaryk. On mluvil o přátelství, ona hledala lásku. Přesto jí psal romantické básně. Vyměnili si spousty dopisů, ale jejich přátelství se rozbilo ve chvíli, kdy jí zamilovaný Masaryk nadšeně referoval o Charlottě. To zhrzená milenka neunesla.

Královna Charlotta

Masaryk odjel do Lipska, kde pokračoval ve studiích. V lipském penzionu se seznámil s inteligentní dívkou ze staré hugenotské rodiny, ve které byla ještě kapka francouzské královské krve. Byla štíhlá, elegantní, s bohatou hřívou plavých vlasů. Objevil dívku, kterou si představoval ve svých snech. Bystrý, svobodný intelekt, se kterým jeho myšlení dokonale rezonuje. Bylo to osudové setkání, vždyť už koketoval s myšlenkou, že zůstane starým mládencem.

Dlouho přemýšlel o svém citu, čekal na nějaké poselství, impulz. Pomohla mu až náhoda. Při projížďce lodí spadla do vody jejich bytná. Masaryk za ní skočil, ale nemohl ji vytáhnout. Nakonec se mu to podařilo, sám se ale málem utopil. Tváří v tvář smrti si ujasnil, že by byla chyba, kdyby tuto příležitost nevyužil. Chce s Charlottou žít. Hned jí napíše emotivní dopis, ale dívka také zpočátku váhá. Nakonec však svolí a v srpnu 1877 se spolu zasnoubí. Masaryk se vrací do Vídně, kde ho čeká habilitace na univerzitě. Snoubenci si slibují, že Masaryk za Charlottou přijede do USA, kde bude svatba. Má to být přibližně za rok. Budoucí tchán mu však zanedlouho posílá naléhavý telegram: Charlotta je vážně nemocná. Masaryk se okamžitě vypravil na cestu, ale loď, kterou jel, se málem potopila. Měl neuvěřitelné štěstí – ztroskotala až při následující plavbě.

Těžké začátky

V Americe mladý pár uzavřel sňatek. Do Evropy se vraceli už oba, dokonce s malou finanční hotovostí, kterou Masaryk dostal od tchána. Pro začátek jim byla dobrá – Masaryk totiž svými kondicemi vydělával jen velmi málo. V prvních letech čekaly mladé manžele krušné chvíle. Vedle neustálých dluhů je trápily také nemoci a existenční nejistota. Masaryk sám často trpěl záněty dýchacích cest. V roce 1879 dostal navíc i tyfus. Bez problémů však nebyla ani Charlotta. Rychle za sebou se narodilo pět dětí, nekonečná starost o ně, o rodinu si vyžádala svou daň – Charlottino fyzické a nervové zhroucení.

Masaryk věděl, že takhle už nemohou žít. Proto nakonec přijal nabídku a přestěhoval se s rodinou do provinční Prahy. Pomohla mu i náhoda. Jeho finanční situaci vyřešilo dědictví, které jako by z nebe spadlo. Začínaly lepší časy. Alespoň po hmotné stránce už nebudou strádat. Konečně získal potřebný klid a prostředí pro práci. Masaryk byl vědec, univerzitní profesor a tomu bylo přizpůsobeno vše. Včetně bytu i jeho pracovny. Pro svou práci obsadil vždy největší pokoj – to bylo jeho království, kde měl neuvěřitelnou knihovnu s několika tisíci svazky, kartotéku, v níž byly stovky nejrůznějších papírů s výpisky a myšlenkami. Pracovně vévodil psací stůl a pohovka potažená medvědí kůží. Traduje se, že medvěda Masaryk před lety sám kdesi na Slovensku zastřelil. Byla to jeho oblíbená historka, kterou vyprávěl všem návštěvám.

Braň pravdu

Musel pracovat mezi dětmi, často to šlo těžko. Když pracoval, nesměly ho rušit. Uměl být velmi přísný. Platilo pravidlo, že v půl jedné museli být všichni u stolu k obědu – umytí a slušně oblečení. Jednou přišel nejstarší syn Herbert bez límce a bez kravaty. „Jdi a vrať se oblečen,“ přikázal otec. Herbert se po chvilce vrátil, byl nahý, bez košile, na krku však měl kravatu a na zápěstích manžety. Masaryk se prý nadechl k výtce, ale přehlušil ji jeho smích.

Ostatně, traduje se, že děti měly vždy velkou volnost – Masaryk je pouze „nutil přemýšlet“. Na druhou stranu šlo o vztah – tehdy běžný – bez fyzického kontaktu. Žádné mazlení, škádlení, ale od počátku dialog s respektem k lidské osobnosti. A opět legenda – Masaryk prý neuměl lhát, ani v legraci, ani s dětmi, pokud by měla být lež prostým vymýšlením. Jako vypravěče si ho tudíž děti příliš neužily. Zato jim už od mládí vštěpoval základní mravní zákony – třeba jim opakoval Husovu maximu: „Hledej pravdu, mluv pravdu, slyš pravdu, chraň pravdu, miluj pravdu, uč se pravdě a braň pravdu až do smrti.“ Není divu, že jeho oblíbené heslo později ozdobilo prezidentskou standartu.

Masaryk celé dopoledne pracoval a po obědě odcházel do kavárny, kde si četl noviny. Později za ním přicházeli přátelé či partneři k pracovním schůzkám. Pokud měl volno, zastavil se ještě v redakci Času či v knihovně. Pak už spěchal domů na večeři, při které se opět scházela celá rodina.

Charlotta si v Čechách zvykla. Naučila se jazyk, dokonce se cítila jako Češka a vlastenka. Byla velmi obětavá, pomáhala druhým. Často rozdávala i své věci a šaty, v několika případech také Masarykovy.

Byla hudebně vzdělaná. Ostatně, chtěla se věnovat koncertní dráze, ale zdraví jí to nedovolilo. Tak alespoň hrála doma. V prvních letech po svatbě „nutila“ manžela, aby ji doprovázel – poněkud skřípavě – na housle. Později převzala dozor nad hudební výchovou svých dětí a například z Jana vyrostl skvělý klavírista (také se hraním jeden čas v Americe živil).

Zrádce a vyvrhel

V Praze byl Masaryk jmenován mimořádným profesorem na české Karlově univerzitě. Současně začal redigovat časopis Athenaeum, první moderní vědeckou revui u nás. Přednáší na univerzitě a pouští se do svých životních zápasů. Ty ho zviditelní, ale slávu mu nepřinesou. Naopak. Když se Masaryk postavil proti pravosti slavných Rukopisů, stal se vyvrhelem. Profesor Kvíčala tehdy podal k akademickému senátu na Masaryka žalobu. Tón byl navlas stejný jako před dvěma a půl tisíci lety v případě antického myslitele Sokrata. Masaryk prý svými přednáškami kazí mládež. Měl být okamžitě z univerzity vykázán. I když k tomu nedošlo, bylo „alespoň“ oddáleno jeho jmenování řádným profesorem. Problémy měl i ve všedním životě. Jeho domácí také věřil v pravost Hankových podvrhů a Masaryk se musel i s rodinou vystěhovat.

Ještě větší nenávist si vysloužil v době hilsneriády, kdy se postavil na stranu nespravedlivě stíhaného Žida Hilsnera, který byl obviněn ze spáchání rituální vraždy. Tehdy se proti němu obrátili i jeho studenti, kteří se nemohli zbavit zažitého antisemitismu. Křičeli na něj jako na zrádce a bojkotovali jeho přednášky. Spílal mu veškerý tisk, Masaryk se stal pacholkem Židů a černou ovcí národa. Budoucí milovaný prezident dokonce zvažoval odchod z Čech. Ale pomohla mu nezlomná Charlotta, která mu dodávala sílu překonávat všechny problémy. A tak Masaryk neutekl, ale dále bojoval.

Na přelomu století vstupuje do politiky a v řadách mladočeské strany se stává poslancem říšského sněmu ve Vídni. Poměry ve straně je však natolik znechucen, že brzy skládá mandát. Později vstoupí do České strany pokrokové a od roku 1907 je jejím jediným říšským poslancem.

Do exilu

Celý Masarykův svět se mění po začátku války. Už v roce 1914 Masaryk cestuje za hranice (nejprve na zdravotní dovolenou) a někdy v této době ho napadá zásadní myšlenka: český národ může být znovu svobodný. Definitivně odjíždí v prosinci. Ví, že odchází do exilu, na cestě ho bude doprovázet dcera Olga. Charlotta už nemá tolik sil, musí se tedy rozloučit. Jejich životy se po čtyřiceti letech rozdělují. Navždy. Stejně tak už nepotká svého nejstaršího syna. Tři měsíce po otcově odchodu se Herbert nakazí tyfem a umírá.

Masaryk jede do Itálie a pak do Švýcarska. Brzy přichází osudová chvíle – pětisté výročí smrti Jana Husa, 4. červenec 1915. Masaryk je v Curychu a vystoupí zde na husitské slavnosti. V jeho projevu zazní prudká kritika rakousko-uherské monarchie. První otevřený útok. Masaryk je rozhodnut, že bude bojovat za samostatný stát. Odveta na sebe nenechá dlouho čekat. Masaryk je prohlášen za velezrádce. Pokud by se vrátil domů, hrozí mu trest smrti. Policie přichází do jeho bytu vykonat domovní prohlídku. Chtějí zavřít alespoň Charlottu, ale ta je už vážně nemocná. Místo ní byla 28. října zatčena dcera Alice. Naštěstí ve vězení nezůstala dlouho. Po protestní akci amerických žen, které prostřednictvím prezidenta Wilsona a jeho velvyslance intervenovaly ve Vídni, byla Alice v polovině roku 1916 propuštěna.

2/ Na Hradě

Triumfální návrat

Masaryk pobýval hlavně v Americe, ale na několik měsíců navštívil i Rusko. Ještě než se stal prezidentem, získal jiný titul. V Americe ho místní novináři přivítali sloganem Pán celé Sibiře a poloviny Rusi. To díky udatným legiím, které ovládaly tepnu asijského Ruska představovanou transsibiřskou magistrálou. Ale Masaryk čekal na jiný titul.

O svém zvolení československým prezidentem se prý dozvěděl při obědě. Historka je popsána jako anekdota. Masaryk jí, když mu přinesou telegram. Nedbale jej rozloží a přečte, pak telegram složí do kapsy. Nic na sobě nedává znát. Až když se ho zeptají, co mu to poslali, sdělí jim, že se stal prezidentem. Prvním českým vládcem od smrti krále Jiřího z Poděbrad.

Rozloučil se s prezidentem Wilsonem a vstoupil na loď. Tu pak vystřídala železnice a 20. 12. 1918 vystoupil Masaryk v Horním Dvořišti. V dlouhém kožichu a klobouku, štíhlý a elegantní. Po čtyřech letech byl doma. Čekal na něj syn Jan. Pro Masaryka byl připraven kočár jako pro císaře, ale on si vyžádal automobil. První večer strávil na Hradě a druhý den složil prezidentský slib. Na závěr vystoupil s poselstvím, ve kterém citoval slavnou větu z Komenského Kšaftu: „Vláda věcí tvých se k tobě navrátí, ó lide český.“

Masaryk se vrátil jako prezident, svůj politický zápas vyhrál. Teď spěchal za svou věrnou ženou. Ale přišel pozdě. Po letech vážné duševní choroby ji našel zlomenou, bez síly k životu a bez schopnosti komunikovat. Její stav se už nezměnil, čekalo se na smrt, která bude zároveň vykoupením. Přesto s ní strávil ještě mnoho času. Jezdil za ní do Veleslavína, kde si nechal zařídit pokoj, a vzpomínal tu na společný život. Také se jí snažil ulehčit poslední chvíle, často bláznivými nápady. Třeba do léčebny pozval slavné kvarteto, aby jí zahráli nejkrásnější Smetanovy skladby. Konec však byl neodvratný. Po opakovaných záchvatech mozkové mrtvice zemřela 13. května 1923. Za zvuků chorálu „Ktož jsú boží bojovníci“ byla pochována v Lánech.

Zákon o Masarykovi

Také Masaryk v roce 1921 vážně onemocněl. Z obyčejného nachlazení se rozvinula vleklá choroba, která skončila trombózou žil na obou nohou a zánětem osrdečníku. Jeho život byl vážně ohrožen. Po překonání krize odjel, doprovázen lékařem a dcerou Alicí, do známého letoviska na Capri a do svého úřadu se vrátil až v srpnu 1922.

Masaryk byl po celý život zvyklý cestovat a jako prezident ve své zálibě pokračoval. Více neoficiálně, soukromě. Navštívil severní Afriku, Sicílii, Egypt, Palestinu i Řecko. První oficiální cesta vedla na podzim roku 1923 do Francie, Belgie a Anglie. Přijetí bylo velkolepé – vítaly ho fanfáry a salvy z děla. Belgická královská rodina mu dokonce dala k dispozici svůj soukromý vlak a na nádraží ho uvítal král Albert s korunním princem po boku.

Masaryk na koni se stal symbolem demokratického Československa.

Takové byly jeho reprezentační povinnosti. Ale Masaryk nechtěl být jen prezidentem pro ozdobu. To dal vědět hned po svém příjezdu do vlasti. V prosinci 1918 ho první premiér Kramář nabádal, aby se nepouštěl do praktické politiky: „Já Vás prosím a zaklínám, zůstaňte nad oblaky. Kdo u nás vstoupí hlouběji do politického života, je poházen blátem a ztrácí autoritu.“ Ale Masaryk ho neposlechl. První, co udělal, byla změna prezidentských pravomocí v prozatímní ústavě. Když mu oznámili, že bude mít pouze reprezentativní postavení, postavil se proti: „Tož to ne!“ A tak si prosadil relativně široké pravomoci, od určování počtu ministrů po právo veta jednotlivých zákonů. Brzy měl téměř neotřesitelné postavení.

V roce 1930 vydalo Národní shromáždění zvláštní zákon: „Masaryk se zasloužil o stát“. Stalo se tak při příležitosti jeho 80. narozenin. Jinou zvláštností bylo jeho neomezené právo setrvávat v úřadě: zatímco podle ústavy mohl být prezident zvolen pouze na dvě funkční období a pak až po sedmi letech, Masaryka se to netýkalo. Byl zvolen celkem čtyřikrát po sobě. Stal se tvůrcem hradní politiky, skupiny Hrad, ke které patřila vedle klíčového ministra Beneše ještě řada novinářů a politiků.

Dejte mi peníze

Masarykovo výjimečné postavení se odráželo také ve financování Hradu. Masaryk totiž potřeboval od státu spoustu peněz. Jak pro sebe, tak na rozdávání. Když jel v roce 1921 po nemoci na Capri, peníze na jeho cestu nebyly v rozpočtu a musely se opatřit zvláštním způsobem od bankéřů. Nešlo o malou částku, ale o rovné dva miliony.

Také každé jeho životní jubileum či výročí státu bylo důvodem k finančním dotacím. Vedle toho měl zvláštní fond na rozdávání. Miliony, které dohromady dostával, nebyly žádnou samozřejmostí a musela kvůli nim probíhat diskrétní jednání mezi ministry financí, bankéři a některými dalšími politiky. Část politické reprezentace však tučné hradní dotace pravidelně kritizovala. Co s penězi dělal? Masaryk byl štědrý donátor. Peroutkovi dal na vznik Přítomnosti půl milionu. Akademii práce věnoval milion, dalšími dary přispěl na vydávání týdeníků Čin a Tribuna. V roce 1925 pak věnoval Stránskému milion korun na volební fond jeho Strany práce. V roce 1932 založil Ústav T. G. Masaryka, kterému daroval deset milionů korun. V závěti mu odkázal sedmdesát tisíc svazků své knihovny a soukromý archiv. Jiný Masarykův spor s politickou elitou představovala otázka trestu smrti. Masaryk byl jeho zásadním odpůrcem, popravy jako filozof odmítal a kritizoval. Přesto však musel za svého prezidentování několik poprav podepsat. Dělal to s velkým sebezapřením a jen v případě, kdy se jednalo o trest za velmi brutální činy. Celkem bylo během jeho sedmnáctileté vlády vykonáno jen jedenáct poprav, zatímco přes čtyři sta rozsudků trestů smrti změnil milostí na dlouholeté vězení. Také z tohoto pohledu byl Masaryk ve srovnání s ostatními státníky i svými následovníky na Pražském hradě absolutní výjimkou.

Pády z koně

Když se Masaryk vracel z exilu, zdaleka si neuvědomoval, jak se jeho život změní. Chtěl žít stejně, doufal, že se vrátí ke svým zvykům a zásadám. Bude navštěvovat své přátele, bude chodit do oblíbených kaváren. Hned druhý den v Praze chtěl jít do kavárny, ale dav lidí na ulici mu to nedovolil. Všichni ho zastavovali a zdravili. Se svobodným životem byl konec.

Masaryk původně na Hrad ani nechtěl, myslel si, že bude bydlet doma. Ale Hrad měl zůstat místem českých vládců – jen monarchu vystřídá prezident. Ze začátku tam bydlení za moc nestálo. Chybělo zázemí a jídlo museli dovážet autem z Obecního domu. Až později si na Hrad pozval architekta Plečnika, který dal starobylé památce moderní tvář.

Co mu naopak k jeho prezidentské roli ladilo, byla jízda na koni. Nezačal s tím však až po návratu do vlasti, jak se většinou traduje. Již dříve ve Švýcarsku mu lékaři doporučili jízdu na koni jako sport podporující zdraví. Po návratu mu u dragounů vybrali elegantního koně Hektora, třináctiletého hnědáka z Uher.

„Když si sednu na Hektora, jako když vklouznu do starých bot,“ říkával jeho pán, který na koni jezdil až do svých třiaosmdesáti let.

Ale nechyběly ani pády. To když se Masaryk zabral do přemýšlení, povolil otěže a Hektor klesl na kolena. Jednou mu vběhlo před koně dítě. Prezident na poslední chvíli koně strhl a oba, kůň i prezident, spadli do příkopu. Jindy mu kůň pomáhal ztratit se doprovodu. Hlavně na letním sídle v Topoečiankách svým strážcům utíkal a místní lidé mu tajně sdělovali, že ho „honí“ četníci, ať jede tam a tam, neboť je poslali na opačnou stranu.

Atmosféra v Lánech

Masaryk miloval černou kávu a čaj podávaný přímo ze samovaru. Tyto nápoje patřily k jeho denním rituálům. Alkohol nepil, ale neměl k němu tak odmítavý vztah jako Beneš. Víno konzumoval pravidelně již od chlapeckých let – vždyť pocházel z Moravy. Zlom přišel až někdy kolem padesátky, kdy se Masaryk s alkoholem rozloučil navždy. Proč? Zjistil, že ho nepotřebuje.

Také v jídle zavánělo jeho chování askezí. Masaryk dokonce uvažoval o pilulce, která by jídlo nahradila. Jinak měl rád obyčejnou stravu, žádné rafinované pokrmy. Přesto i on rád mlsal a svědkové tvrdí, že po hlavním jídle s chutí snědl ještě plnou misku kompotu. I jinak žil skromně. Neměl rád honosné, luxusní a moderní věci. Nikdy nespal pod peřinou, přikrýval se pouze dekou a jeho lože představoval jen obyčejný vojenský kavalec. Jediná novinka, které podlehl, byl film. Prezident si zamiloval biograf a nechal v Lánech zřídit kino. Také se rád nechával fotit, filmovat a malovat. Stál modelem téměř stovce malířů. Poněkud se stylizoval do role vůdce, občas dokonce chodil v uniformě. Měl obrovské charizma a byl si toho vědom. Jeden čas dokonce uvažoval o tom, že založí nové náboženství, jehož bude vůdcem. Ostatně už v dobách monarchie měl přezdívku Pastýř. Hypnoticky působil především na ženy. Mnohé mu chtěly líbat ruce jako králi či císaři. Současně však dokázal být při politických debatách velmi tvrdý a řada politiků se po rozhovoru s ním rozplakala. Měl neuvěřitelnou autoritu. Například při setkání pátečníků (účastníků pátečních schůzek u Karla Čapka) se normálně pilo i kouřilo. Když byl ale přítomen Masaryk, obojí bylo tabu, stejně jako hovor o ženách či anekdoty.

Zakázaný vztah

Také Masaryk se stal terčem vtipů. Jeho političtí oponenti, ale i přátelé s úsměvem komentovali nový vztah stárnoucího prezidenta s pětačtyřicetiletou moravskou spisovatelkou Oldrou Sedlmayerovou. Trval několik let, ale Masarykovi přinesl daleko více problémů, než očekával. V létě 1928 za ním Oldra přijela do Lán, později s ním strávila týden na letním bytě. Pak ale Alice ztropila scénu a zakázala jí vstup do své domácnosti. Puritánsky založená Alice byla paní domu, od počátku Masarykova prezidentování nahrazovala první dámu a rozhodovala o spoustě věcí v životě svého otce. Dokonce cenzurovala Čapkovy Hovory s TGM. Čapek s Masarykem probíral i taková témata, jako jsou ženy či sex, ale nic z toho se v knize později neobjevilo. Alice choulostivé pasáže vyškrtla, za což ji Karel Čapek upřímně nesnášel.

A když se objevila na scéně Oldra, jednoduše jí zakázala k Masarykovi přístup. Oldra se pak musela s Masarykem scházet tajně v Praze, buď v hotelu Esplanade, nebo u společných známých. Masaryk dokonce pomýšlel na to, že koupí v Praze dům, kde by se mohli bez problémů vídat, ale nikdy k tomu nedošlo.

Hlavním pilířem jejich vztahu tak zůstávaly dopisy, které mají často velmi intimní povahu. Posílali si jich i několik týdně a vedle osobních věcí v nich řešili také otázky spojené s projektem románu, který Oldra za pomoci Masaryka napsala v letech 1930–1934. Román se jmenuje Marie a je psaný ve verších. Dosud však nevyšel a existuje pouze v rukopise.

Tajné nemoci

Masaryk zahájil zvláštní tradici: u všech našich prezidentů se bude tajit pravda o jejich zdravotním stavu. V roce 1934, kdy Masaryk prodělal opakované záchvaty mrtvice, vyšla v tisku jen falešná informace: „Ve veřejnosti kolují různé zprávy o zdravotním stavu prezidenta republiky. Prezident byl stižen v posledních dnech lehkým chrapotem, a proto nevycházel a nepřijímal návštěvy. Jinak je prezident zdráv.“

Byla to podivná hra. Zasvěcení věděli pravdu, ale noviny nesly titulky „Prezident republiky zdráv“. Přitom mu bylo již osmdesát čtyři let.

Tentokrát však hrozil skandál. Onemocnění totiž přišlo ve velmi nevhodnou chvíli – konala se čtvrtá volba prezidenta. Masaryk se setkal s šéfy diplomatických misí. Prezident začal číst odpověď, ale musel hned skončit. Atmosféra byla na bodu mrazu. Každému bylo jasné, že Masaryk je na konci sil. Ale politici ho chtěli udržet. Lékař mu zakázal číst a psát a zrušil také promítání filmů v Lánech, jeden z Masarykových oblíbených koníčků.

Oficiální zprávy většinou stále hovořily o zlepšování zdravotního stavu, ale realita byla odlišná. Masarykův stav se stabilizoval, ovšem ve stadiu značné fyzické invalidity. O zlepšení nemohlo být řeči, o výkonu prezidentské funkce také ne. Muselo dojít k vystřídání.

3/ Cesta z Hradu

Abdikace

Masaryk očekával smrt už v roce 1921. Tehdy doporučoval za nástupce mladičkého Beneše. Později se domníval, že by ho nejprve mohl vystřídat Švehla a až po něm Beneš. Ale Švehla jakoukoliv diskusi o svém prezidentování zásadně nepřipouštěl. A tak byl Masaryk postupně zvolen podruhé, potřetí a roku 1934 dokonce i počtvrté. V neuvěřitelných čtyřiaosmdesáti letech.

Celý rok 1934 se však odehrával ve znamení Masarykových vážných zdravotních problémů. Už při volbě v květnu 1934 si starý pán nepamatoval text přísahy a nemohl hýbat pravou rukou. Měsíc před volbou ho postihla mozková mrtvice, po které také dočasně oslepl. Komolil slova a nemohl se podepsat. Pokoušeli se ho naučit podepsat se levou rukou, ale když to nesvedl, museli vytvořit podpisové razítko.

Vyvrcholení těžkostí přišlo na konci léta 1935, kdy Masaryk prodělal další záchvaty mrtvice. Nemohl mluvit, chodit, číst ani psát. Navíc ztrácel schopnost mluvit česky, a když něco řekl, používal angličtinu. Přesto politici rozhodli, že má zůstat dál – i proti své vůli – ve funkci. Ale Masaryk se vzepřel. Věděl, že už je konec, a abdikoval. Konečně ho museli respektovat. Dne 14. prosince přečetl abdikační projev jeho věrný kancléř Šámal. V projevu Masaryk přiznal, že už na výkon prezidentské funkce nestačí, a proto se jí rozhodl vzdát. A za nástupce označil Beneše. To mělo velký význam. Přestože řada politiků Beneše nechtěla, jimi oslovení kandidáti Masarykův názor respektovali a boj proti Benešovi odmítli.

Ze stožáru v Lánech byla stažena vlajka a Masaryk poznamenal: „So, I am free.“ (Jsem tedy volný.) A když mu přikývli, dodal: „Fine.“

Odešel hrdina

Svůj abdikační projev zakončil slovy: „Mám plnou důvěru, že vše půjde dobře, a dá-li Bůh, budu se na vás ještě chvíli dívat, jak to vedete.“ Vydržel to dva roky. V létě 1937 se jeho stav znovu povážlivě zhoršil. V noci na 2. září uslyšeli z jeho pokoje slabý sten. Přiběhli k němu a našli ho v bezvědomí. Dali mu injekci pro povzbuzení srdce. Ještě na okamžik oddálili poslední chvíle.

Ale konec se nezadržitelně blížil. Masaryk dostal zápal plic a rapidně se zhoršila činnost srdce. Pár dní před smrtí vlétnul podle tradované legendy do jeho pokoje otevřeným oknem netopýr a sedl si na lustr. Když šel Masaryk spát, zeptal se prý, zda tam netopýr ještě je. Odletěl. U lůžka se střídali jeho nejbližší – dcery, Jan Masaryk, manželé Benešovi. Poslední chvíle strávil ve spánku či v mdlobách, už nereagoval na žádné podněty. A 14. září v půl čtvrté ráno se jeho srdce zastavilo.

Ze světa přicházely stovky kondolencí, všechny noviny přinášely nekrology. Byl nazván Největším Evropanem či Majákem, který září ve Starém světě. „Svět ztratil svého hrdinu,“ napsal po jeho smrti britský Daily Herald.

Pohřeb

Ruce podle těla, na prsou čapka, od pasu dolů zahalený prezidentskou vlajkou s nápisem Pravda vítězí. Takový byl poslední pohled na prvního československého prezidenta. Pak byla rakev zahalena do státní vlajky, kterou zdobila nejvyšší státní vyznamenání. Pohřeb měla na starosti armáda pohřbívající svého bývalého nejvyššího velitele.

Beneš přednesl řeč před Matyášovou branou, kde začíná Masarykova poslední cesta. Připomněl odkaz Masarykovy filozofie, vyzdvihl fakt, že svůj dlouhý život věnoval zápasu o pochopení člověka, ale vzápětí se rozhovořil o stále zářící pochodni, která nás povede po další cestě. Svůj projev zakončil slovy: „Prezidente osvoboditeli, odkazu, který jste vložil do našich rukou, věrni zůstaneme.“ Pak zazněl husitský chorál a šest generálů položilo rakev na lafetu houfnice. Duní děla a letecké motory, zběsile vyzvánějí zvony. Z Petřína se ozývá jedna dělová salva za druhou. Celá trať z Prahy do Lán je roubená lidmi, kteří chtějí milovanému prezidentovi naposledy vzdát čest. Taková sláva se v českých dějinách nebude už nikdy opakovat. Masaryk je pohřben nedaleko Charlotty, o deset let později bude do rodinné hrobky uloženo i tělo nešťastného syna Jana.

Ale už za pár let hrozila Masarykovým ostatkům zkáza. V době okupace vyšel ve Vlajce článek plný nenávisti a nadávek, který končil výzvou, aby ho vykopali z posvěcené země: „Pryč s tou odpornou židovskou mrtvolou, pryč, ať neotravuje vzduch našeho křesťanského hřbitova. Na židovský hřbitov s ní, kam už dávno patří.“ To rozpoutalo horečnou aktivitu místních obyvatel, kteří chtěli ostatky vyzvednout a uschovat. Nakonec hrobku neotevřeli ani zachránci, ani ničitelé. A hrob zůstal neporušen.

Dědicové

Masarykův rod byl ze všech rodů našich prezidentů nejrozvětvenější. Ale jeho osudy nebyly nejšťastnější. Herbert zemřel za války a zůstaly po něm dvě dcery. Janovo manželství se rozpadlo. Oblíbený politik zůstal bezdětný a krátce po únoru 1948 vypadl z okna Černínského paláce (už nelze zjistit, jak k tomu došlo). Také Alice zůstala sama. Po smrti své matky hrála roli první dámy, později emigrovala. Šťastný život neměla ani nejmladší Olga. Po studiu filozofie se vdala a porodila dvě děti – syny. Oba zemřeli v době druhé světové války. Leonard, který studoval ekonomii, vstoupil roku 1942 do britského královského letectva. Dosáhl hodnosti nadporučíka, ale zahynul v srpnu 1944 při leteckém neštěstí. Jeho bratr Herbert zemřel následujícího roku.

Pomníky

Masarykovy busty se začaly prodávat za pár set korun hned po jeho nástupu do funkce. Časem přišla řeč i na pomníky, ale Masaryk se jim za života spíše bránil. Přesto byl jeho první pomník odhalen již roku 1919 a přibývaly další a další. Za války musely být jeho sochy skryty, jiné byly zničeny. Hned po osvobození v roce 1945 byly opět vztyčeny. Jediný, kdo neměl Masarykovu sochu, byla Praha. Za první republiky se to nestihlo, tři roky poválečné demokracie byly také příliš krátké. Po únoru 1948 šly Masarykovy sochy opět do sběru, v lepším případě do skrýše. Nikoli na šest let, ale tentokrát na čtyřicet. A znovu se vynořily, jako zázrakem z nejrůznějších skrýší, po roce 1989. U Opavy byla jedna socha zazděna, v Brandýse schována pod haldou starých pneumatik. Jen Praha stále čekala – radní a politici se přeli, kam sochu postavit. Městem se dokonce stěhovala maketa, aby se pro sochu našlo správné místo. Až po deseti letech zvítězilo Hradčanské náměstí.

PREZIDENT BUDOVATEL

Muž, který dvakrát prohrál

Edvard BENEŠ

(1884–1948)

Jedna z nejtragičtějších a současně nejrozporuplnějších osobností našich dějin. Dvakrát se ocitl v krizových chvílích, které znamenaly osudový zlom pro náš národ. Dvakrát v nich stanul jako hráč s velkou mocí, ale v obou případech prohrál. Snad ho zradila vlastní pýcha, snad příliš velký důraz na chladný rozum, snad špatná sázka na přátele. Jisté je, že se nikdo jiný z českých vládců neocitl v tak těžkých situacích jako Masarykův nástupce. Proto se historici dodnes nepřestali přít, zda šlo o těžce zkoušeného politika nadprůměrných schopností, nebo spíše o politika ambiciózního a mocichtivého, který neobstál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedenáct prezidentů - 2. aktualiz. vyd..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.