Copyright © Zuzana Součková, 2018

Illustrations © Markéta Součková, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3561-4

Kdysi dávno v jedné z bočních ulic v Chebu, mezi jatkami a nádražím, držel můj spolužák v ruce červenou cihlu a drhnul jí svoje nové džíny. Nejspíš vylezl zrovna z Tuzexu a sytá modř levisek mu připadala málo cool. To slovo jsme tenkrát ještě neznali, ale v žádném případě nemohl nosit k ošoupané džísce zánovní gatě. Tato historka se mi vybavila, když jsem se dostal ke druhé kapitole Slečna a puberta. Autorka popisuje, jak se v dávných dobách také pokoušela vylepšit svůj vzhled, ovšem použila metodu, která moc úspěšná nebyla. O jakou metodu se jedná, to náruživý čtenář brzy zjistí a návdavkem dostane slušnou lekci nakupování podpultového zboží v dobách socialismu. Zuzka Součková se totiž ve své třetí knize vrhla do minulosti a deníkovým způsobem mapuje dobu, ve které vyrůstala, dospívala, sváděla chlapce a rodila děti.

Při četbě předchozí knihy jsem si myslel, že autorka už nemůže být víc osobní. Ale dokázala to. Své blízké až nejbližší bez okolků zatahuje do děje a do svých úvah. Jestliže dřív zaváděla čtenáře a především čtenářky do své kuchyně nebo do ložnice, tentokrát je bere i pod peřinu, nebo rovnou na gynekologii. Zvesela se rozepisuje o svých bradavkách a rozebírá muže na lovecké výpravě. Ženám na mnoha stránkách nabízí svůj osobitý návod, jak zacházet s muži. Muži se pro změnu dozvědí, o čem si třeba vyprávějí nahé ženy po padesátce před zrcadlem.

Čtenáře znalé předchozích dvou knih a populárních blogů Zuzka asi zarazí tím, že „běhání“ věnuje pouze několik závěrečných kapitol. Z textu je ale zřejmé, proč to dělá. Běh života je přece jenom tematicky pestřejší a slibuje větší zábavu, než je jen poskakovaní v propoceném tričku. Při četbě se proto čtenář nudit nebude. Zuzka Součková píše o tom, co ji baví, a je to poznat.

Ľubomír Smatana, reportér Českého rozhlasu

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji všem členům své rodiny za to, že se mě snaží udržet nahoře, když padám dolů.

ÚVODEM

Jako se před jídlem podává aperitiv, aby povzbudil chuťové buňky, já vám nabízím úvodník, abyste věděli, co vás čeká.

Tahle kniha o úplně obyčejném pravdivém životě slouží pro pobavení. Byla napsána s úsměvem, humorem a s nadsázkou. Je určena všem, kteří se rádi baví, smějí, milují život, neberou se příliš vážně a z různých situací se snaží elegantně vybruslit. Život není pořád veselý, ale s úsměvem se žije líp. Při čtení vás možná napadne: To píše o mně? Vězte, že všechny příběhy jsou moje – sama jsem je prožila –, ale pokud se podobají vašim, je to proto, že žijeme.

Pohodlně se usaďte, otočte list a dobře se bavte.

JAK TO VŠECHNO ZAČALO…

Přišlo na svět malé, růžové, roztomilé, vlastně úplně normální miminko. Umělo spát, řvát, sát, dumlat, cumlat, brumlat úplně stejně jako ostatní prckové. Později se naučilo víc. Stát, sedět, chodit, běhat. Vzdorovat, zlobit, odmlouvat, používat sprostá slova, číst, psát, počítat. Postupem let se mění v děvčátko, dívku, slečnu, vdanou paní, matku, zralou ženu. Přitom po očku pozoruje svět. Ptá se, zkoumá, hledá, ztrácí i nachází. Zjišťuje, že svět je zajímavé místo. Dny jdou za sebou jako vojáci na přehlídce, ani jednou nesejdou z cesty.

Rozhlédla se kolem sebe, zamyslela a začala psát. Psát o životě, jaký je.

Svět se točí dokola

Na začátku bylo to. Tenkrát holka zjistila, že je v tom, protože čeká to. To se narodilo. Máma i táta kmitají, snaží se mu splnit každé přání. Milují ho víc než sebe a to se proměňuje v my. (My máme hlad. My jsme se pokakali. Koupíme, uděláme, chceme, půjdeme, nakrmíme…)

Čas běží, z my se stává já! (Já půjdu puvní, já či, já šám, já, já…) Já si hledá svou cestu, je samo sebou, nechce se nechat spoutat. Ale systém, rodiče, škola, celé jeho okolí se snaží vytlouct mu jeho já z hlavy. Trvá to hodně let. Matka i otec z něj vyrostou, šediví, stárnou. Přežijí pubertu i první dospělé kroky. Pokusy postavit se na vlastní nohy. Já stále hledá své já.

Až se jednoho ospalého odpoledne rozhodne nudou otrávený Amor vystřelit. A co čert nechce, šíp zasáhne dvě osoby já. Dvě probodnutá, láskou zasažená srdce dokážou leccos. Já okamžitě opustí svůj vyhřátý pelech, na jeho místo se nastěhuje my. (My půjdeme. My se vezmeme. My si koupíme. My chceme!)

Jednoho slunečného dne přijde domů ženská část onoho my, vytáhne obrázek z ultrazvuku, na kterém není vůbec nic vidět – jen nějaké černé a ještě černější stíny –, řekne, že je v tom a že čeká to.

To se narodí. Oba rodiče kmitají, snaží se mu splnit každé přání. Milují ho víc než sebe a to se proměňuje v my. (My máme hlad. My jsme se pokakali. Koupíme, uděláme, chceme, půjdeme, nakrmíme…)

Čas běží, z my se stává já! (Já půjdu puvní, já či, já šám, já, já…) Já si hledá svou cestu, je samo sebou a nechce se nechat spoutat. Ale systém, rodiče, škola, celé jeho okolí se snaží vytlouct mu to jeho já z hlavy. Trvá to hodně let. Matka i otec z něj vyrostou, šediví, stárnou. Přežijí pubertu i první dospělé kroky. Jeho pokusy postavit se na vlastní nohy. Já stále hledá své já.

Až se jednoho ospalého odpoledne rozhodne nudou otrávený Amor vystřelit…

Tak se svět pořád točí dokola.

I. ZVÍDAVÉ DÍTĚ

Dítě se rozhlíží kolem sebe, zkoumá svět ze všech stran. Dumlá, osahává, ocucává, prohlíží. Používá k poznávání všechny smysly. Každý den otevře knihu svého života na nové, prázdné stránce a do večera ji celou popíše. Jeho svět je čistý stejně jako jeho duše. Často přemýšlí nad základními otázkami života a hledá toho, kdo mu je zodpoví. Chce vědět víc a víc. Je jako houba, nasává zkušenosti.

Rozdíl mezi ženou a mužem aneb Jakou barvu má „to“?

Že se kluci liší od holčiček, jsem brala jako samozřejmost. S mladším bratrem nás rodiče od malička strkali společně do vany a mně nepřišlo nic divného na tom, že na jeho těle kousek přebývá, zatímco na mém onen kousek chybí.

V mateřské školce jsem poprvé zaznamenala zájem o svou osobu ze strany opačného pohlaví. Pavlík. Blonďáček s modrýma očima, zvučným „err“, proužkovaným tričkem a modrými ponožkami. Jedináček, maminkou obletovaný, mě milující a mně celkem volný. Ale stejně mi už v pěti letech dělalo dobře, že mám svého obdivovatele. Nakrucovala jsem se před ním jako kočka před kocourem. Když na mě spiklenecky mrknul, vzal za ruku a pyšně vedl do temného kouta zahrady, nesla jsem se jako pávice. Ve stínu šťavnatě zelených, čerstvě rašících lístků bezu si beze slova stáhne tmavě modré tepláky, malinko zaváhá a ke kotníkům se odporoučí i červené trenýrky. Od pasu dolů jeho tělo nehalí nic. Vítězoslavně se na mě podívá. Čeká. A co jako? Tsss, ohrnu nos, nevidím nic neobvyklého, můj bratr s něčím úplně stejným leze do vany. Proč se s tím tak vytahuje? Nechápu. Teprve mě čekají roky, kdy pochopím, že muži tohle považují za něco s velkým N. Stejně jsem to nikdy nepochopila. „Ukaž se mi taky, svlíkni se donaha,“ zaškemrá. Byla jsem sice teprve předškolačka, ale znalá své ceny. Nebudu se svlíkat jen tak. „Tůdle,“ vypláznu na něj jazyk, jiná sprostá gesta zatím neznám. Chytí mě za ruku: „Dám ti čokoládu,“ jako by od malička věděl, na co holku nachytat. „Máš?“ zajiskří mi v očích. „Teď ne, ale přinesu ti ji,“ slibuje. Sliby chyby, nejdřív čokoláda, pak kalhotky dolů.

Když nás příště učitelky vzaly vyvenčit na zahradu, nemarní Pavlík čas. Tentokrát je ale ostražitější. Rozhlíží se. Modrýma očima těká kolem dokola, jako by chtěl páchat nějakou jemu dosud zakázanou činnost, třeba číst si Kafku. Chytneme se za ruce a nenápadně mizíme v křoví. Nestíhám se v bezu ani rozkoukat, protestovat už vůbec ne, když strčí ruku do kapsy a vytahuje rozbalenou, pomačkanou čokoládu. Obalenou jehličím a pískem. Zároveň vyloví mrtvou žížalu a další poklady, které ukrývají kapsy klučičích tepláků, jako jsou dva placaté kamínky, malý klacík, tři šišky, a dokonce i nažehlený kapesník. Podá mi čtverec mléčné sladkosti. Rychle, hladově po ní chňapnu a už ji rvu do pusy. Plivu kolem sebe písek, pomlaskávám a užívám si s pusou dokořán dokonalé sladké mámení. Čokoládové sliny stékají na břicho, kam si své napsalo už ranní kakao a svačinová pomazánka. Do večera na triku přibyde ještě rajská omáčka od oběda a na zadku dlaň od matky: „To nevydržíš aspoň chvíli zůstat čistá?“

Pavlík je netrpělivý, už dál nehodlá na nic čekat, tepláky i trenky letí k zemi jako sestřelená veverka. On nahatý, já oblečená, čokoládu až za ušima. Chvilku zaváhám, mám snědeno, nevidím důvod, proč se svlékat. Ale smysl pro fér hru, který v sobě mám už zřejmě od prvních krůčků, Pavlíkovi nahraje na smeč. Vytáhnu kostkovanou sukýnku nahoru, červené punčocháče stáhnu ke kolenům, kalhotky je následují. Objeví se to, co Pavlík tolik touží vidět. Nechám ho zlomek vteřiny pokoukat, pak zase všechno sklidím pod vrstvy látek.

Pavlík ztuhne. Vykulí oči, několikrát zamrká, jako by se mu usadil v obličeji tik. Zahlédl snad něco, s čím nepočítal? Zkříží ruce na prsou a vrtí hlavou, jako ten pejsek, co ho tehdy všichni šťastní majitelé automobilu měli za zadním sklem. Jsem netrpělivá, tahám ho za kapsu bundy: „Pojď!“ Chci se vrátit na písek a dělat konečně pořádné bábovky. Chytí mě za ruku a drží na místě. Nemůžu se ani hnout. Nechci křičet, ale připadám si divně, zneužitá, použitá. Co se děje? V tom do ticha křoví, kam skrz větvoví prosvítá slunce, pisklavě, zajíkavě pronese slova, která dodnes zní v mých uších: „Jak to? To je divný! Moje maminka to tam dole má takový čerrrný! A ty to máš bílý?“ V jeho hlase zní údiv i pohrdání, přičemž donekonečna kroutí nevěřícně hlavou. Pak se ke mně otočí zády, nechá mě napospas a jako každý nezralý kluk před problémem uteče.

Asi mu tenkrát pohled na mé intimní partie zničil veškeré jistoty, na kterých stavěl svůj dosavadní život. Jeho vztah ke mně rázem ochladl, ačkoli za to, že jeho maminka to tam má černý, jsem opravdu nemohla.

Naše cesty se krátce nato rozešly. Ukončili jsme sladký předškolní věk, nastoupila jsem do školy. Kam se ztratil on, nevím. Sémě pochybností však bylo zaseto. Jak to vlastně je? Jeho máma to tam dole má černý, já bílý, jaký to má asi moje máma? Jsem holka od malička zvídavá, a abych přišla záhadě na kloub, založím detektivní kancelář Šmírák & spol. Do role spol. angažuju svého čtyřletého bratra. Naše detektivní kancelář má plné ruce práce, nikdy nespí a jede naplno. Šmírujeme matku dnem i nocí. Číháme před koupelnou i u záchodu a často neočekávaně vbíháme do ložnice. Bratr je coby detektiv velice fikaný. Noc co noc se pláčem a předstíraným strachem ze strašidel dožaduje vstupu do matčiny postele. Každou noc si mnu ruce. Pyšná na svého bratra se těším, že už ráno se dozvím pravdu. Bohužel on při podávání hlášení vždycky tvrdí, že ve tmě a pod jejím pyžamem neviděl nic. Nerada to přiznávám, ale naše pátrání bylo dlouhodobě neúspěšné. Matka pocházela z rodiny s velice přísnou, prudérní výchovou. Doma se zahalovala úzkostlivě, na plovárně se zamykala v převlékací kabině, zatímco nás nutila svléknout mokré plavky potupně na veřejnosti. Během onoho léta se naší detektivní kanceláři nepodařilo zahlédnout ji bez spodní, ba ani horní části oděvu ani na malinký okamžik.

Nástup do školy mě zavalil jinými starostmi a já pátrání po barvě ženských pohlavních orgánů přenechala koňovi. Až ve třinácti letech jsem se dozvěděla, že Míla, ta zrzka, která k nám do sedmičky propadla, ji má zrzavou! „Fakt? Ty jsi blbá! I ne! Jak to víš?“ málem jsem spadla ze židle, když mi Petra tohle tajemství špitla do ucha během hodiny dějepisu. „Byly jsme spolu na prohlídce u doktora a ona mi ukázala, že už jí tam rostou chlupy!“ triumfovala Petra.

Během svého života jsem pochopila, jak to s barvou dámského přirození je. Něco jsem viděla na vlastní oči, něco se dozvěděla z literatury. A tak si nakonec dnes, co se týče této otázky, připadám celkem osvícená.

„Mami, jak se dělají děti?“

Tahle otázka se táhla mojí myslí jako červená nit zhruba od šesti let. Tehdy jsem přestala věřit, že děti nosí čáp, a holky dokonce vrána. Taková blbost. Naše sídliště bylo plné miminek, ale vránu nebo čápa s dítětem v zobáku jsem tu nikdy neviděla, ačkoli jsem často koukala z okna a vyhlížela ptáky. Dlouho mi to vrtalo v hlavě, a když už jsem měla díru vyvrtanou, sebrala jsem veškerou odvahu a s důvěrou se zeptala: „Mami, jak se dělají děti?“ Matku v tom okamžiku stihla totální hluchota, sněžná slepota, ztráta řeči, paměti a snad i čichu. Poté zrudla a odešla ke sporáku usilovně míchat právě upečenou voňavou bábovku.

Když se mé kamarádce narodil bratr, vydala jsem se k nim na výzvědy. Nenápadně se rozhlížím. Po tom, že by u nich byl čáp, nikde ani památky. Čáp je poměrně velký pták; prohlížela a zkoumala jsem ho na výletě do zoo, kam nás vzali rodiče, když jsem měla narozeniny.

Tak tady čáp určitě nebyl. Oni neměli ve svém miniaturním bytě ani balkon, kde by miminko odložil. Okna měla tak malé parapety, že se tam stěží vešel květník s pažitkou. Když tenkrát v říjnu zafoukal vítr ze severu, spadl květník naší učitelce, která šla zrovna kolem, na hlavu. Prý pak byla praštěná a ze školy odešla. Otevřeným oknem se dovnitř mohl dostat maximálně tak vrabčák. Ujistilo mě to v podezření, že čáp ani vrána za tím nebudou.

Ale co tedy? Kde se ty děti berou? Kdo je dělá?

Když mi bylo devět, přišel k nám nový spolužák. Byl o dva roky starší, ve třetí třídě byl už poněkolikáté. Světák. Ve svém věku prošel celou republiku. Z východního Slovenska až k nám na západ Čech. Kluk s velkýma tmavýma očima, s velkou rodinou, neposednými vlasy černými jako uhel. Za nehty špínu. Což soudružka učitelka těžce nesla, peskovala ho každý den a nutila vydrbat se. Jenže jeho špína se usazovala roky. Tenhle Slovák se jmenoval Ferko. Po nějaké době jeho početná rodina zase zvedla kotvy a odcestovala o dům dál. Pak jsem o něm už nikdy neslyšela. Ferko byl kluk životem protřelý. Hned po nástupu k nám do třídy zbil všechny hochy, čímž si vybojoval první pozici ve třídní hierarchii. My dívky jsme sice trochu nad ním a jeho tělesnou vůní ohrnovaly nos, ale přesto tady bylo něco, čím nám imponoval.

To jsme ještě netušili, že tenhle Ferko ví, jak se dělají děti. Jednoho dne se prořekl: „Vy to nevíte? Tsss,“ pohrdavě ohrnul ret, přejel nadřazeným pohledem nás zvědavce, kteří jsme mu viseli na rtech, a zmlkl. A pak už nás napínal jako gumu. Vysílali jsme za ním spojky, které se snažily to z něho vytáhnout. Ferko, přestože neuměl sčítat, odčítat, číst ani psát, rychle pochopil sílu, kterou získává, když ví něco, co my nevíme, a začal dělat fóry. Mlčel jako ryba. Snažili jsme se ho uplácet. Tu svačina, tu koupené eskymo, tu jablko a před Vánoci dokonce obětovala Martina banán a já mandarinku. Petr dal kubánský pomeranč. Touha zjistit největší tajemství života byla silná. Když Ferko pochopil, že udělat dobrý skutek by mu možná pomohlo u nebeského soudu, rozhodl se vylézt s kůží na trh. Bylo to takhle po Vánocích začátkem ledna. Pro nedostatek uhlí a velké mrazy byly vyhlášeny uhelné prázdniny. Nám dětem ekonomické problémy nevadily, sněhu bylo po kolena, my od rána do večera venku. Sešli jsme se se sáňkami na kopečku. Pomalu se šeřilo, byl čas jít domů k večeři. Začínala se otevírat okna a maminky volaly: „Zuzko, Jirko, Sylvo, Alenko, pojďte domů.“ Ferko, který jezdil celé odpoledne na cizích sáňkách, teď právě dojídal poslední zbytky našich kolekcí. Čokoláda mu ulpívala na zubech, malovala ornamenty kolem úst. Mrzlo, až praštělo, ale naše tváře i uši hořely. Zima nám nebyla. Nikdo z něj nespustil oči, když jsme ho obestoupili a začali vyzvídat. Vůbec nám nevadilo, že sněhem oválené tepláky jsou zmrzlé na kost, rukavice promočené a z čepic nám lezou uši. Ferko strčil do pusy poslední čokoládovou figurku, přehlédl své publikum a s plnou pusou řekl: „Táta do mámy načůrá! Já jsem to viděl,“ dodává jedním dechem, abychom pochopili pravdivost těch slov. Načůrá? Fuj! To je hnus! Viděl to? To není možný! „Kecáš!“ největší kluk z naší třídy na něj skočil a porazil ho do sněhu. Musel přece bránit čest své matky i svého otce, váženého místního lékaře. A také zachránit čest našich rodičů. Souboj to byl tuhý. Vyšli z něj oba zkrvavení. My dívky jsme ztuhlé mrazem i úžasem jen stály a zpracovávaly čerstvě nabytou informaci. Jednohlasně jsme se usnesli, že kecá. Od té doby už mu nikdo nedal ani špičku rohlíku. Lhář! Takovej hnus. Fuj!

Postupem let jsem dospěla a tajemství mi bylo odhaleno. Už vím, že děti nenosí čáp ani vrána. Děti se přece vozí z porodnice!

Genitálie… Jak jim doma říkáte?

Moje maminka, jak jsem říkala, prošla velice přísnou, prudérní výchovou. Aby toho nebylo málo, stala se z ní učitelka. Vyslovit před ní jakékoli slovo označující jakýkoli pohlavní orgán bylo jako sednout si na ostře nabroušený nůž.

S přísnou a prudérní výchovou pokračovala i u svých potomků, tedy u mě a mého mladšího bratra. Slova jako penis, prsa, oplodnění, porod a podobná se v naší rodině považovala za sprostá. Natožpak jejich pejorativní odnože. Všechny tyhle výrazy byly pro nás tabu. Ať dělám, co dělám, nemohu si vzpomenout, jestli jsme měli nějaký familiérní název pro pohlavní orgány. Nějaký ten pindík, pinďour, ptáček, pytlík, bimbas, pinďulka, prcinka, pipinka? Nic! Pamatuju si jen to, že když se kamarádce narodil bratříček, tak mi pyšně ukázala jeho, jak doma říkali, komínek.

Ve druhé třídě jsem zaslechla slovo, které mi znělo libozvučně. Prcat. Složila jsem na něj písničku, kde text tvoří tohle jediné slovo v různých tóninách. Několik dní ji piluji v soukromí dětského pokojíčku. (Už tenkrát jsem tušila, že na hudebním poli mi pšenka nejspíš nepokvete, ale má touha předvést své první hudební ztvárnění textu byla silná.) Když konečně nabydu jistoty, že text o jednom slově umím dokonale, posadím v nedělním odpoledni rodiče na gauč, na hlavu nasadím hnědé punčocháče, které mají evokovat dlouhé vlasy, do ruky vezmu místo mikrofonu švihadlo, které omotám kolem ruky úplně stejně, jako to dělá Helena Vondráčková, a začnu pět. Matka mi nedovolí dojít až k refrénu, v nejlepším přeruší mou hudební produkci a zařve: „Dost!“ Dostanu na zadek a přísný zákaz tohle, podle ní neslušné slovo ještě někdy vyslovit! (Mami, já to nevyslovila, když je to napsaný, tak to přece není sprostý!) A tak moje hudební kariéra skončila dřív, než mohla začít, jenom proto, že jsem si pro zhudebnění vybrala špatný text. Na otázku „proč?“ mi odpovědí bylo, že to je fuj a že slušné holčičky tohle neříkají.

Že se život točí dokola, to jsem pochopila, když moje tehdy pětiletá dcera začala zpívat vlastní skladbu s oduševnělým textem: „Pipina, pinďour, prdel…“ Zatímco moje matka se řehtala nahlas, já hystericky řvala: „Dost! Tohle slušné holčičky neříkají!“

Prvního skoro nahého dospělého muže jsem viděla ve třinácti letech. Učitelka mě dopoledne uvolnila ze školy, protože jsem měla horečku. Jdu opuštěným, šedivým, ponurým zimním městem. Stál na rohu. Nevím proč, ale vždycky moje oči padnou tam, kam by neměly. Častokrát vidím věci, které vidět nechci. Tenkrát můj pohled přitáhlo něco. Onen dotyčný držel v ruce hnusnou promodralou tlustou žížalu, která mu lezla z poklopce. Krve by se ve mně nedořezal. Komínek?

Vzala jsem nohy na ramena, utíkala pryč se srdcem bijícím až v krku a žaludkem naruby.

Mnohem otrlejší jsem byla a poměrně bezpečněji se cítila jednou na gymnáziu, když se profesor menšího vzrůstu opřel o katedru a z rozepnutého poklopce mu vypadlo cosi. Na stole jako na výstavce ležel kus strakatých trenek naplněný jeho mužskou chloubou. Ve třídě to zašumělo, některá z nás vypískla, profesor se lekl, odskočil od katedry a bylo po divadle. Otočil se ke třídě zády, zapnul poklopec, vytáhl notes: „Tak, kdopak nám dneska půjde k tabuli?“ V místnosti bylo rázem ticho jako v hrobě.

Tahle oblast je pro všechny děti napříč dějinami žhavým tématem. Kamarádčin chlapeček si po příchodu ze školky sedl ke stolu. Složil hlavu do dlaní a mlčel. Jeho matka ho obhlížela, obcházela, pozorovala zblízka i z dálky. Pak mu změřila teplotu. Nechtěla uvěřit, že je zdravý. Obvykle skákal jako míč až do večera a jí se vyrážel nervozitou opar. Pak do ticha kuchyně pronesl větu, které se dodnes smějeme: „Maminko, já mám pindíka, Petřík má pindíka, tatínek má pindíka, jenom Janička má vepředu takovou malou prdelku.“

Pojedeme k moři

„Já chci taky k moři, všichni už tam byli!“ otravujeme s bratrem každý rok od května. Dáša cestuje o prázdninách zase do Jugoslávie a Petr byl už dvakrát u Balatonu (no já vím), jenom my trávíme léto u rybníka za humny.

Bylo mi třináct, bratrovi jedenáct, když otec přinesl poukazy ROH na rodinnou dovolenou. „Pojedeme k moři, děti, do Německa,“ otočil se na matku a potichu, smutně dodal: „Sice jenom východního.“ Jásáme, do jedenácti večer skáčeme po postelích a pištíme: „Pojedeme k moři.“ Naše radost je nekonečná. Zazvoní sousedka, nemůže spát a rodičům vyhrožuje, že rušení nočního klidu oznámí na uličním výboru (pro ty, kteří nepamatují: uliční výbor byla místní organizace KSČ, která dohlížela na chování obyvatel a udávala je vyšším orgánům za případnou kriminální nebo kontrarevoluční činnost). Ve dveřích pokojíčku se jako duchové zjeví matka v noční košili a otec v trenkách, i sousedka nastrkuje zvědavou hlavu plnou natáček. Umlčí nás peřinou. No tak ne, jenom řeknou: „Jestli se okamžitě neuklidníte, nepojedete nikam!“ Stejně se nemůžeme dočkat. Těšíme se na teplou čistou vodu, na horký písek, na nekonečné potápění, na exotické rybičky, na večerní korzo v nových letních šatech. Přesně jak to říkala Dáša. Ne jako u rybníka, kde koušou komáři a hovada, voda smrdí rybinou, nohy se boří do bahna, na dno není vidět a z vodní fauny je možné občas zahlédnout jen líně se převalujícího kapra.

A tak na konci srpna vyrážíme naším bílým přibližovadlem sovětské provenience zvaném moskvič na sever – do NDR. Ano, v autě, ve kterém nejpozději půl hodiny po nasednutí začnu zvracet a zvracím a zvracím a zvracím. Celou cestu. Strašně smrdělo. To auto! Pořád! Od chvíle, kdy ho otec přivezl, až do jeho konce (auta!). A tak když po dlouhých hodinách utrpení dorazíme na místo, jsem vyblitá z podoby a zbytek rodiny v barvě „kafebraundozelena“ si hlídá žaludek v krku. Cesta byla pro všechny očistec, ale jsme tu. U moře!

Temné, těžké mraky nad námi hrozivě visí. Slunce si s námi hraje na schovávanou a momentálně vyhrává. Vítr jako rozzuřený býk nám ukazuje svoji sílu, ale my s bráchou trváme urputně na tom, že chceme vidět moře a pláž, a to hned. Matka snahu nabalit nás do svetrů a kalhot po chvilce vzdává a já si vyrážím v nových šatičkách na ramínka. První závan ledového vichru mě sice málem odfoukne zpátky do Čech, ale ustojím to. Jen po těle mi naskáče husí kůže a trošku se klepu. Už ve třinácti vím, že parádě se musí obětovat pohodlí.

S promodralými rty dorazíme na pláž. Liduprázdnou. Nevadí, stejně nemáme rádi tlačenice. Koše na opalování, chránící před větrem, které u Baltu najdete na každé pláži, jsou k sobě přivázány řetězy, aby neuletěly.

Rodiče zůstávají oblečení, rozloží deky, které urychleně zasednou, aby je nemuseli nahánět po pláži. Toužebný, dlouho očekávaný okamžik na dosah. Konečně se vykoupu v moři. Rozběhnu se po písku, studené nohy se rozjíždějí do stran jako na zamrzlém rybníku, přibíhám k vodě, šup do vln. Brrrr. Ledová voda zastaví mé kroky i nadšení. Stojím ve vodě, Baltské moře omývá má kolena a cítím, jak radost vyprchává s každou novou vlnou. Tak tohle je to tolik očekávané moře? Stála cesta plná útrap vůbec za to? Jak je to možné? Dáša o Jugoslávii říkala něco úplně jiného (inu, zeměpis nikdy nepatřil mezi mé silné stránky!). Chce se mi plakat, ale zuby drkotají zimou a ani jediná slza nechce opustit teplo mých očí.

Nejsem žádná bábovka, dodávám si odvahy, znovu se se zaťatými zuby rozbíhám a vrhám do vln. Jsem u moře! Vydržím! Vlny mě zalévají. Ano, je slané a pálí v očích!

„Neplav daleko,“ volá na mě matka zabalená do deky, útržky jejích slov unáší vítr pryč. Najednou se mi něco slizkého, hnusného otře o zmrzlé tělo. Medúza. Rozhlédnu se a vidím jich celé houfy.

„Uááá, mamííí, uáááá,“ volám na pomoc jedinou osobu, která je vždy ochotná mě chránit a zachránit. Ječím hrůzou. „Co se děje?“ vyskočí, odhodí deku i svetr a utíká k vodě. Je oblečená, zmrzlá a do vody se jí, aby mi pomohla, evidentně nechce. Tím mě pěkně naštvala, doufám, že jí to dokážu, než dospěju, odpustit (stalo se!). Zná mě a zřejmě si myslí, že se jedná o planý poplach.

„Co je? Co je? Co tam máš?“ dodává: „Neutop se!“ Jak vidno, ani v krizové situaci nezapře učitelku. Smočí palec ve vodě, udělá krok, ale když vidí, že se vracím, vrací se na břeh i ona. Plavu jako o svůj třináctiletý život, jen abych už byla venku.

Utírám se do ručníku, zuby hrají staccato, div nepřekousnou jazyk. Všichni jsme zmrzlí, jako bychom nebyli na pláži, ale na sněhové pláni. V prudkém větru nás matka balí do dek a ručníků, které jsme pochytali, když se pokoušely využít okamžiku volnosti a ulétnout. Jako zmrzlé rampouchy utíkáme z pláže pryč. Přitom doufáme, že zítra bude líp.

Počasí nám u Baltu nepřálo. Vítr foukat nepřestal a den bez deště byl jen jeden. Hru na schovávanou vždycky vyhrálo slunce. Za celý týden vykouklo na pět minut, a než jsme ho stačili zapikat, zase se fikaně schovalo. Takže jsme dovolenou u moře trávili podobně jako u rybníka za humny. Hráli karty, fotbálek, četli si v posteli. Jenom badminton nám nešel. Při prvním pokusu ulétl míček neznámo kam a další nám rodiče odmítli koupit. Šaty zůstaly po zbytek dovolené v kufru, zato pláštěnky si pobyt užily.

Do východního Německa k moři jsem se už vícekrát nedostala, ale později jsem trávila dovolené na jihu Evropy. A řeknu vám, bylo tam vedro k padnutí.

II. SLEČNA A PUBERTA

Čas chvátá, z malého dítěte se stává slečna. Zní to hezky, ale není líp. Některé otázky jsou už zodpovězené, nové přicházejí. V pubertě se vynořují ze tmy nevědomosti další nástrahy, obavy, nejistoty, pochybnosti. Leccos přichází poprvé… a život je tak těžký, když si jeden nevěří.

Za našich mladejch let bejval svět… bejvávalo dobře!

… tolik stará lidová tvořivost. Byl snad sníh bělejší, déšť mokřejší a svítilo slunce víc? Svůj dosavadní život jsem z poloviny prožila za socialismu. Sametová revoluce mě zastihla ve věku něco před třicítkou.

V patnácti jsem zjistila, že díru do světa neprorazím s kalhotami zn. Prekon, o kterých se nám soudruzi snažili namluvit, že jsou to džíny. Nevěřila jsem tomu, protože džíny musí být ošoupané! Přesto nebyla jiná volba než dát jim šanci. Několik hodin jsem je drhla kartáčem v horké vodě. Prsty jsem si vydrbala doběla, ale u kalhot se žádaný ošoupaný vzhled nedostavil. Pořád vypadaly jako socialistické prekonky. Uvědomila jsem si, že pokud chci udělat dojem na své okolí, musím odložit tesilky i tyhle kalhoty a pořídit si džíny zn. Levi’s. Bez nich jsem ztracená, neviditelná a neštěkne po mně ani pes. Natož Míra, kterého jsem tajně milovala. Ale až budu mít ty džíny, tak…

Pro mladší ročníky podotýkám, že džíny bylo sice možné v naší zemi sehnat. Ovšem pouze v Tuzexu, což byla síť obchodů, ve kterých se za valuty nebo tuzexové poukázky (tzv. bony) mohlo koupit západní zboží, které nebylo v normální síti prodejen k dispozici.

Celé dva měsíce prázdnin jsem s vidinou pravých levisek dřela v lese, abych měla na bony, za které koupím v Tuzexu vysněné džíny.

Těžce vydělané peníze jsem skryla do skromného, tehdy téměř neviditelného záňadří a s kamarádkou Alenou jsme vyrazily do ruchu velkoměsta za účelem obstarání exkluzivní měny. V ulici, ve které sídlil Tuzex, jsme se přichomýtly k mladíkovi oděnému od hlavy až k patě do pravé zápaďácké rifloviny.

„Dobrý den, prosím vás, máte bony?“ špitla nesměle ta smělejší z nás směrem k onomu mladíkovi. Byly jsme obě slušně vychované, ona měla otce důstojníka, já matku učitelku!

„Sajaeflkadjiora…, vole,“ slyšely jsme odpověď, ze které jsme znaly jen poslední slovo. Zde si, prosím, povšimněte oslovení, které jak vidno přetrvává po generace a přežívá za každého režimu.

Vekslák se rozhlédl kolem a skrze zuby procedil něco, čemu jsme konečně rozuměly: „Kolik?“ Spadl nám kámen ze srdce, už jsme se bály, že předposlední krok k toužebnému, tolik žádanému získání bonů ztroskotá na takové banalitě, jakou je jazykové nedorozumění. Řekly jsme mu náš požadavek. Pohrdavě nás sjel od hlavy k patě. Viděl jen dvě venkovské chudinky. Holky, které celé prázdniny makaly, aby za utržené peníze vylepšily svůj kredit na školní půdě.

Frajersky pohodil patkou, přehodil žvýkačku z pravého koutku do levého a trhavým gestem ruky i hlavy naznačil, ať jdeme s ním. Zatáhl nás do temného průjezdu, kde se měla ona dlouho očekávaná obchodní transakce odehrát. Strachy jsem ani nedýchala. Moje představivost jela na plný pecky. Nejdřív nás okrade, pak opíchá, aby nás nakonec úplně zapíchnul, ale touha vlastnit rifle vítězila nad pudem sebezáchovy. Vekslák plival kolem sebe, asi značkoval obchodní zónu. Když mu vypadla žvýkačka, sáhl do kapsy a vyndal celý balíček. Ách, to nebylo pedro, ale zápaďácká žvýkačka z Tuzexu. Bez dechu jsme sledovaly, jak ji dramatickým pohybem bez mrknutí oka rozbaluje a světácky strká do úst. Scéna jak z prken Národního. Pak ještě odhodil papírek a mohli jsme přistoupit k byznysu.

A tak jsem za dvouměsíční prázdninovou dřinu obdržela poukázky, ony bony, s omezenou dobou trvanlivosti. Dlouho se u mě neohřály. Ve zmíněném podniku jsem je ihned směnila za vytoužené levisky.

Moje první pravé džíny.

Byly tvrdé, barvily namodro spodní prádlo, pokožku nohou i rukou. Sedět se v nich dalo pouze s rozepnutým zipem, kterýžto jsem musela zapínat vleže. Přesto jsem v nich strávila celá středoškolská studia, stejně jako ostatní mládež. Vysoukávala jsem se z nich jen na noc. Se svou čistotnou matkou jsem sváděla nekonečný tvrdý boj, protože měla neustálou touhu je prát. Nosila jsem je až do úplného roztrhání a za celou tu dobu jsme se od sebe neodloučily ani na okamžik.

Kýžený efekt, získat srdce onoho mladíka, se sice nedostavil, ale to bude asi jiná písnička.

Jsou to jen střípky z doby, kdy jsem byla hodně mladá.

Záměrně se tady nezabývám tím, že vysokoškolsky vzdělaní lidé pracovali v kotelně a kotelníci byli na vysokých postech. Nepíšu o tom, že bez známostí neměl obyčejný člověk šanci sehnat auto, pračku, televizi či dovolenou v Jugoslávii. A o jiném teplém moři se nikomu ani nesnilo. Svět pro nás začínal východním Německem a končil Sovětským svazem.

Buržoazní původ či vyjádření názoru, který nebyl shodný s propagandou, se nesl ve znamení nemilosti a vyloučení ze společnosti, které postihlo celé rodiny.

Za mých mladých let bylo ve dne světlo a v noci tma. Já ale nemůžu tvrdit, že bych se měla tehdy líp.

Jak se mi nevyvedly první taneční

Coby čerstvá držitelka občanského průkazu jsem se rozhodla zvýšit svoji tržní cenu tím, že se naučím tančit. Naše třídní krasavice neměla o nápadníky nouzi, my ostatní přemýšlely, co nabídnout.

Příroda na mně krásou šetřila, zato vizuální projevy puberty rozdávala plnými hrstmi. Akné, mastné vlasy, žádná prsa, velký zadek i nos. Inteligence, suchý humor, sečtělost ani matematické znalosti či samé jedničky na hochy v té době nějak nezabíraly. Patnáctiletí mladíci upřednostňovali jiné kvality: lesklé dlouhé vlasy, prsa alespoň dvojky, vyzývavé chování, chichotání a roztomilé mrkání velkýma očima. Ani jedním jsem nedisponovala.

Nezbývalo nic jiného než se pokusit o rozšíření svého portfolia za účelem zvýšení hodnoty mých akcií. Omezila jsem, vlastně úplně vypustila, návštěvy knihovny. Přestala ve volném čase číst Shakespeara, Remarqua, Slovník cizích slov i Atlas světa. Raději jsem před zrcadlem trénovala roztomilé mrkání, infantilní chichotání, kroucení zadkem a vyzývavý úsměv. Dodnes jsem se ani jedno z toho nenaučila. Cestou ze školy přemlouvám kamarádku, aby se mnou vyrazila do tanečních. Budeme tam nejkrásnější, tančit budeme jako bohyně, kluci nám budou padat k nohám a my si budeme jenom vybírat. „Ty se mi nelíbíš. Ty bys ušel. Tenhle, to je on.“ Nebrala jsem pražádný ohled na to, že hudební nadání mě minulo. Zpívám a tančím ráda, ovšem někdy mimo rytmus, někdy mimo melodii a nejčastěji mimo obé.

Moje matka zajásala. Absolvování tanečních patří ke slušně vychované dívce jako pes k boudě. V duchu doufala, že taneční mistr ze mě vydoluje skrytý hudební talent, který se nepodařilo za celých šest let odhalit učitelce klavíru.

Vyrazily jsme nakupovat. Šaty na pubertální košťata neměli, a tak jsme musely zakoupit látku. Vybraly jsme modrý krimplen. Měli ještě žlutý, ten jsem zamítla, nechtěla jsem vypadat jako pampeliška. Pamatujete krimplen? Látku tak umělohmotnou, že dnešní neopren by před ní zelenal závistí. Látku tak neprodyšnou, že si v ní její nositelka nutně připadala jako v sauně. Látku, která trčela do stran, jako by svoji majitelku chtěla ochránit před okolím. Tak to byl prosím krimplen. Švadlena mi ušila šaty. Vypadala jsem v nich jako ježek v kleci a několik nocí jsem probrečela. Bylo mi to houby platné. Když jsem neměla na vybranou, rozhodla jsem se vsadit na svůj francouzský šarm, jak jsem se dočetla v krásné literatuře! Sice nevím, co to je, ale sázím na něj všechny karty.

V den „dé“ jsem chtěla být krásná s velkým K. Ne! Nejkrásnější s velkým N. Hned po příchodu ze školy jsem na svou hřívu namotala natáčky. Chtěla jsem mít vlny jako Ava Gardner. To jsem ještě netušila, že budu vypadat jako pudl.

Byl březen. Remek právě vylétl do vesmíru a já věděla, že s obličejem barvy tvarohu do tanečních vyrazit nemohu. Byli jsme poměrně movití, vlastnili jsme vlastní horské sluníčko. Vzpomínáte? Tato vymoženost, vyrábějící UV záření, byla vlastně předchůdcem dnešního solária. Nasadím červené kulaté brejličky spojené kloboukovou gumičkou a přistrčím svůj obličej na pět centimetrů – na pět minut – před zářící trubky. Po uplynutí té doby opálená ještě nejsem, a tak ještě pár zářících minut přidávám. Opálení nikde, ale je už pozdě.

Z chodby slyším: „Dělej, tobě všechno vždycky trvá, musíme jít.“ To moje máma netrpělivě přešlapuje u dveří. Rychle se navléknu do neoprenu, po paměti sundám natáčky a s matkou ochránkyní vyrážím objevovat velký svět. Už cestou v předjarním povětří pociťuji na svém obličeji tlak, jako kdybych vyprala kůži a ona se srazila. Prostě, zdá se, že můj ksicht mi je malý. Ač fouká chladný vítr, mě pálí tváře, nos, čelo i rty.

Vestibul kulturního domu je lemován zrcadly. Nenápadně se přitočím k zrcadlu. Musím přece zkontrolovat, kdo je nejkrásnější.

„Cože???“ Obličej hoří jako plápolající táborák, krimplen trčí do všech stran a kudrnatá ovce na hlavě – jen zabečet. S bílými botami, modrými šaty a rudým hořícím obličejem by se za mě nemusela stydět ani trikolora, ba ani česká vlajka. Schovám obličej do dlaní a syknu bolestí. Jako zářící supernova prolétnu vestibulem na záchod. Sednu na mísu a usedavě pláču. Spíš studem než bolestí. Kamarádka mě utěšuje slovy: „Nic si z toho nedělej, nevadí, že jsi rudá. Už se to lepší, ještě aby ti zplihly vlasy.“ Tím mě opravdu uklidnila. V duchu jsem netoužila po ničem jiném než celý večer vypadat jako pudl a omračovat hochy vzhledem své babičky.

Můj vstup do světel ramp neproběhl zcela podle mých představ. Své první taneční jsem protrpěla a přezdívky „Rudá záře nad Kladnem“ se nezbavila po celý kurz. Druhá hodina – již bez pudla a ohnivého obličeje – mi též žádné uspokojení nepřinesla. Ve třetí jsem se zamilovala do kluka, který mě nechtěl. Při čtvrté lekci se do mě zakoukal jeden, který mi nadbíhal až do konce, ale kterého jsem pro změnu nechtěla já. Byl o hlavu menší než já a byl v celém kurzu jediný, komu jsem se líbila. Excelentně tančit jsem se nikdy nenaučila.

Inu, mladí to nemají tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Sranda musí být.

I kdyby na chleba nebylo

Smích je koření života. S úsměvem jde všechno líp. Smích snižuje hladinu stresových hormonů a pozitivně ovlivňuje hladinu cukru v krvi. A tak i když nám není vždycky do smíchu, zkusme se alespoň usmát.

Já se směju odjakživa ráda. Ovšem občas mě v nevhodnou dobu přepadají nekontrolovatelné záchvaty smíchu.

Ve druhém ročníku gymnázia jsme dostali na dějepis mladou krásnou absolventku jakési vysoké školy. Předpokládám, že se vzdělávala minimálně v osmém patře. Byla jen o pár let starší a z dějin toho věděla přibližně stejně jako my. Ovšem vypadala jako modelka. Dnes by určitě sbalila nějakého hokejistu. Koncem sedmdesátých let jí nezbývalo nic jiného než učit puberťáky. Kluci zapomínali dýchat, když vcházela do třídy, my holky nedýchaly závistí. Po zazvonění si sice dávala na čas, ale když konečně dorazila, „áách,“ zašumělo z chlapeckých lavic. Pohodila svými dlouhými hedvábnými vlasy: „Posaďte se!“ přičemž milostivě pokynula rukou. Pak na katedru odložila kabelku, vedle ní sebe. Nohu přes nohu. Klukům vypadávaly oči z důlků, sliny z úst a v kalhotách se těm pubertálním stvořením dělo bůhvíco. Zálibně si přepočítala prsty, zkontrolovala nalakované nehty a opatrně, aby se lak neodřel, vytáhla z kabelky notes.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Běh života s úsměvem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.