Déšť

Copyright© Sára Saudková, 2018

ISBN 978-80-242-6152-2

„Všem, kteří neutíkají před deštěm.“

I.

Oldřiška se naučeným pohledem rozhlédla po zšeřelé místnosti. Měla dokonale vycvičené oči na detaily. Příznak její profese. Trvalo jí pár vteřin, než objevila zaprášený ciferník zeleně blikajících hodin. Během další vteřiny vyhodnotila situaci v sobě, pod sebou i před sebou. Jí k cíli chybělo málo, tomu pod ní docházel dech a před ní ještě takové tři čtyři hodiny spánku, pokud se jí ovšem podaří zmizet domů dostatečně hbitě…

Rozhodla se rychle. Přidala v tempu. Pevně se ho chytila za chlupatá prsa, jeho ruce opakovaly zrcadlově totéž, a houževnatě dorážela, až jí ňadra dovádivě hopsala jako dvě medúzy na suchu. Ještě párkrát se mu přiblížila a zase vzdálila jako sen na dosah, zaťala silná stehna, až heknul, a konečně si vzala, pro co si přišla. Chvíli hlasitě oddechovala. Nakonec se z něho odvalila jak z nasáklého kabátu. Minutu zírala do stropu. Pak se vztyčila jak vystřelovací kudla…

„Zůstaň ještě, nechoď pryč…“ znělo prosebně z postele, ale Oldřiška už neslyšela. Zapadla do sprchy a na ženskou nezvykle rychle ji během chvíle zase opustila. „Zatraceně!“ zahromovala, když se vrátila do tmy. Zakopla o boty a hlučně dopadla na koberec. Pobíhala tam se svým nevídaně kulatým bílým zadkem a sbírala po zemi rozházené prádlo. Stud nebyl její slabinou. Věcně se navlékla do kalhot, zapnula knoflíky košile a namířila si to ke dveřím. Pak se zarazila. Vrátila se zpátky k trosce, která zbyla z jejího milence a kterou zanechala oddychovat v posteli. Mlaskla muži polibek na pusu.

„Díky, draku. Musím se jít vyspat. Ozvu se. A nevolej. Víš, že to nesnáším.“

Zabouchla dveře a chodbou se rozléhal dupot rázných kroků, příliš hlasitých, než aby patřily éterické bytosti.

Oskar, její příležitostný trubec, jak ho neomaleně nazývala, se převalil na druhý bok. Líbily se mu odhodlané ženské, které vědí, co chtějí. Ženské, které nefňukají, netaktizují a jejichž upřímnost hraničí s oprsklostí. Tohle všechno Oldřiška bohatě naplňovala. Její věcnost mu imponovala. Byl závislý na její občasné přízni. Sám se topil v pochybnostech, nerozhodnosti a laskavosti, která je pro muže vražedná. Obzvlášť pokud si hledají partnerku na víc než jen patnáctiminutový tělocvik. Oskar, oční lékař a skvělá partie, se přehoupl přes Kristova léta a úspěšně se blížil ke břehům čtyřicítky. Dostal se tak do přímé palby chtivých žen. Lovný samec. A místo, aby těžil ze situace, jako by to udělal každý normální chlap, zoufale před nimi unikal. Oldřiška ho nelovila, Oldřiška ho odmítala. A pokud ho něčím zatěžovala, tak leda svými božskými hýžděmi.

Přál si, aby spolu trávili víc času. A taky pochyboval, jestli je toho někdo z nich vůbec schopen. Žil svou prací a ve dnech volna zkoumal brouky. A kdyby jenom zkoumal, tahal si je domů a preparoval, kompotoval (ano, takto nešetrně se o tom vyjadřovala Oldřiška). Byl smířen s tím, že se na jeho samotářství ještě dlouho nic nezmění. Přijmout do svého života normální ženskou by znamenalo vyhodit ty nádherné exempláře roháčů a teď i pavouků – ano, i jejich chlupatým nohám podlehl – a všechny své utajené podivínské lumpárny.

Oldřiška to neřešila. Přicházela si pro svou dávku tělesného relaxu, věcně a se spolehlivým průběhem. Jeho nevinné sexuální úchylky přijímala bez mrknutí oka. „Tak jo, jdeme na to.“ A pak ho zase nechala jeho mikroskopům a pinzetám a etylacetátu.

V práci se musela leckdy popasovat s tak nechutnými a děsivými démony, že všechno ostatní jí přirozeně připadalo jako zředěné kafe bez kofeinu.

Oskar se zachumlal zimomřivě do peřin a čekal, až si ho neúprosné ráno vytáhne z postele.

Venku se spustil déšť. Během minuty tvrdě usnul.

Vojta a Tomáš, žáci sedmé třídy základní školy v Modřanech, se neomaleně zařadili na začátek fronty a za sebou nechali stát školáky z nižšího stupně. Ti uctivě ustupovali, ve svých zánovních sandálcích s pečlivě vepsanými jmény po stranách, znak nováčků, kteří berou ve škole ještě všechno smrtelně vážně. Ani je nenapadlo protestovat. Věděli, že jednou taky dorostou do věku, kdy budou moci předbíhat a dovolovat si na taková ucha, jako jsou teď oni. Byla to nepsaná, ale respektovaná výsada těch, kteří se už překulili přes pátou třídu.

Kluci hltali hnusnou rozvařenou rýži a kuře s husí kůží, ale dnes jim bylo fuk, co do sebe naskládají. Spiklenecky k sobě nakláněli hlavy a mezi sousty a dušeným smíchem se protlačovaly útržky rozhovoru.

„Máš?“

„No jasně, brácha říkal, že je to dobrý matroš. A prý stačí jedna, že se jinak zmastíme jak dobytek.“

„Ty hrůzo, tak to je teda řežba. Ukaž!“

„WTF, co blbneš, tady?! Dělej jako že nic. Nechci, aby to zmerčil Jirka, pořád se na nás lepí, asi něco tuší. Ale je to kecal, nechceme přece průšvih.“

„No jasně. A ví to ještě někdo?“

„Ty vole, nikdo. Nejsem blbej.“

„Tak ve tři tam?“

„Jo. Ještě musím nakoupit mámě, ve tři tam budu.“

„Ty vole, ten tvůj brácha je vážně hustej týpek.“

„No, je to debil, ale jinak v pohodě. Kdybys viděl tu jeho pindu, se kterou se teď tahá. Ta je vážně na jeden nádech a pak zmizet. Ale on říká, že kozy to má, a o víc mu nejde. Vždyť říkám, že je dobrej…“

„Ty vole…“ Tomáš se dílem dusil patlavou omáčkou a dílem dychtivým smíchem. Dnešní den je jako stvořený pro nějaký skvělý malér.

Krátce před třetí se k opuštěné betonárce na kraji lesoparku zoufale nenápadně přibližovala postava mladého klátivce. Vojta. Rozhlížel se kolem sebe a pak po způsobu všech puberťáků vytasil mobil a zkoumavě do něj zíral jako do věštecké koule. Netrvalo dlouho a z lesa se k němu čvachtavě přibližoval jeho kumpán Tomáš.

„Vole, kde jsi?“

„Jsem to vzal oklikou, ty vole, aby mě nikdo neviděl. Hele, tady je všude bahna jak nasráno.“

„Che, to sis fakt pomohl, koukni na sebe, ses v tom sajrajtu snad vyválel, ne?“

„To neřeš, ty vole. Řek’ jsem doma, že jdeme ven, tak je normální, když budu špinavej.“

Rozhlédli se kolem sebe. Po nočním lijáku tu nebude ani noha. Skvělé místo a ještě lepší načasování. Pak oba zapíchli zrak do nedaleké polorozbořené boudy. Byla tak nehostinná, že už za to nestála ani bezdomovcům. Natahali na hromadu pytle od cementu, které se tam volně povalovaly. Přerušilo je zvonění. Vojta pohotově tasil a ochotným hlasem odpálkovával dotazy své matky. „Jasně, mami. Jo, jsem u kamaráda. Probíráme tu matiku. No tak do pěti budu doma. Nevadí, já to zvládnu. Jo. Tak si to užij. Jasně, klíče mám…

To byla máma, letí někam s kamarádkou na nákupy, to se zase někde seknou. Takže príma, doma bude klid.“ Konečně vytáhl z baťohu krabičku se dvěma pečlivě smotanými cigaretami.

„Hele, pořádně vdechnout, podržet a pak teprve vyfouknout.

Nejdřív ty, pak já… nebo jak chceš. Brácha říkal, že jedna nám musí stačit. Ať pak nemáme doma masakr.“

„Kouřil jsi to někdy?“

„No já ne, ale viděl jsem bráchu. Dal mi jen jednou potáhnout, ale já se bál. Hned jsem to vykašlal ven. Tak co, zkusíme, ne?“

„No jasně, jdeme na to!“ pronesl Tomáš odhodlaně ještě stále chlapecky zvonivým hlasem.

Neohrabaně si podržel cigaretu v puse, kamarád mu připálil a Tomáš zbrkle potahoval jako dýchavičná kočka.

„Ty vole, nespěchej. Ty to hned valíš ven, to se ti nedostane ani do plic. Zpomal. Normálně zatáhni to jednou do sebe a pak čekej. Takhle z toho máš tak leda prd.“

„Hmm…“ Tomáš se pokusil o světácký výraz, ale opanovalo ho zděšení s extází, jaké ovládají mysl toho, kdo se pouští do něčeho zakázaného.

„Dej mi to, teď já.“ Vojta se soustředěně natáhl pro zmuchlanou cigaretu a s důležitým výrazem a slastně přimhouřenýma očima zatáhl, až se mu smrštila víčka.

„Tak co?“

„Já zatím nic.“

„To není hned. Jdeme další kolo.“

„Dobrý?“

„Ty vole, nějak se mi houpe huba nebo co…“

„Tak to je asi vono. Hele, taky se ti tak motá hlava?“

„No mně se asi motá úplně všechno, hlavně jazyk, se mi divně zasekává v puse, ale je to boží!“ Slova se zmuchlaně tlačila ven z lenivé pusy.

S končícím životem jointu si kluci předávali ten pálivý kousek radosti jako cizí tampon. Nabýval na síle a ani jeden nechtěl nahlas přiznat, že už mu to leze krkem i střevy. Začali se pitomě řehtat každé blbosti, která z nich vylezla. Plácali nesmysly a cítili v nich hluboký smysl i úžasný vtip. Tomáš se najednou zasekl jako sekyra v pařezu. Ztuhle se vypotácel ven, těžko říct, zda to pro větší dramatičnost předstíral nebo na tom byl opravdu tak kamenně. Opřel se o okraj skruže, která lemovala starou odpadní jámu, napůl zasypanou haraburdím a sutí. Zhluboka dýchal a cítil se povýšen o dnešní velkolepý zážitek. Jo, má to za sebou! Nebylo mu vůbec tak, jak slýchával od zkušenějších. Žádná euforie, u počítačových her zažíval větší adrenalin a štěstí. A když máma navařila hrnec krupicové kaše, pořád ještě to byl nejosvědčenější způsob, jak ho dostat do nebes.

Ale už může bez mrknutí oka machrovat před kluky, kteří teprve hledají odvahu a zdroj trávy.

Bylo mu jen divně od žaludku a divně v hlavě, asi jako když na oslavě tátových narozenin vypil pivo a kousek pálenky navrch. Hnusné to bylo jak cizí plivanec v oku, ale ten pocit, že se napil jako velký chlap! Oblévalo ho blaho a úleva z toho, že se vymanil z nevinných chlapeckých let.

Opíral se o betonový kraj jámy a mhouřil rozostřené oči do šedivé nicoty na dně. Noční déšť rozmočil staré kartonové krabice a mezi cucky papíru se v kalné vodě něco zalesklo.

Tomáš chvíli netečně zíral, než k němu po prodloužené trase vědomí dorazila zpráva o tom, co vidí. Automaticky se nahnul hlouběji do jámy. Snažil se zaostřit na obrysy utopené ve tmě. Kyselý proud zvratků vytryskl a jako vodopád mířil dolů, jako by chtěl zakrýt ten strašlivý výjev.

„Tome, tys to asi přehnal, viď? No, mně už je taky trochu divně. To bude oukej…“ utěšoval ho Vojta, který se šel vymočit ke stromku. „Tome! Seš v pohodě?“

Raději k němu přiběhl. Jeho kamarád ztuhle zíral někam dolů a vytrvale blil, i když už dávno neměl co. Chytil ho za ramena a odtáhl pryč. Ještě aby žuchnul do té stoky tam dole!

„Tome, už je to dobrý?“

Tom se vyděšeně ohlédl za rukou na svém rameni a mlčky ukázal směrem ke dnu. „Ty vole, já nebliju z trávy, koukej…“

Během chvíle tam přidal svou obědovou dávku i Vojta. Oba, bílí jako školní křída, zírali na nafouklé obliny svázaného těla, částečně zakryté plovoucím igelitem a krabicemi. V hlavě jim začalo svítat.

„Ty vole, to není zvíře, co? Třeba kráva nebo tak…“

„Vole, kde by se tady vzala kráva. Viděls někdy krávu? Kráva je velká jako… jako kráva, vole. To leda stažená koza nebo prase. Já nevím. Ale mně se to nějak nezdá. Vidíš to? Do hajzlu, to je nějaká ženská!“

Kluci koukali na neživou kůži, která se začínala pozvolna trhat a rozpadávat, a propouštěla tak na sinalé světlo mazlavé hroudy masa. Rozeznali prsa, ale nebyl to pohled, kterým by si chtěli vymazlit noční sny. Až pak se teprve probral nos, jako by naschvál zaspal, aby je ušetřil toho strašného, neznámého, a přesto tak jasného zápachu. Oba unisono vyzvrátili zbytky toho, co jim ještě šplouchalo v rozbouřených žaludcích. Byla to kolínská proti tomu, co jim stoupalo do nosních dírek. Nejubožejší svěcená voda, ale taky po měsíci jediný lidský kontakt, který to rozkládající se tělo vespod jámy zažilo.

Pokud tedy mrtvoly mohou něco zažít.

Když už nebylo co vydávit a smrad je natolik probral z apatie, aby se rozutekli do bezpečí za ohradu, bylo veškeré opojení ze společně vykouřené cigarety fuč. Rozčilením jim přeskakovaly hlasy.

„Tome, co budeme dělat?“

„Zavoláme policajty?“

„A co jim jako řekneš? Že jsme tady hulili?“

„No že jsme to tady jen zkoumali a tak…“

„No, a přijedou sem a budou pátrat. Stopy, otisky, všechno. Normálka zjistí naše DNA, to dovedou vypátrat i z toho, co jsme tam vychrstli. Ty vole, kdyby se to provalilo… To zjistí jako první, že jsme tady hulili, a víš, co by to bylo za průšvih? Doma! Ve škole! Brácha by mě roztrhl. Máma by mě zabila. Táta uškrtil.“

„Hm, no ale zase bysme objevili zločin, rozumíš? Normálka vražda. Ta ženská se sama nezabalila a neskočila si tam jen tak. Třeba by o tom policajti před našima a ve škole nekecali. Oni budou hledat vraha, ty vole, a ne nás. Já myslím, že to je trestný, když to nenahlásíme.“

„Hele, a co když pak ten vrah půjde po nás! Jako že jsme svědci a tak…“

„Vždyť my nic o něm nevíme, co asi tak můžeme dosvědčit?“

„No, a nepočkáme s tím ještě? Tak to nahlásíme anonymně zítra, až se z toho trochu vzpamatujeme a nebudeme smrdět jak zhulenci. Tome, fakt, bude to lepší. Nepřej si ten poprask, až se provalí, že jsme tady byli a co jsme tady dělali.“

„Hm, asi máš pravdu. Poldové by po nás určitě chtěli, abysme tu zůstali. Než to všechno sepíšou. Víš, jako na místě činu. A já musím přijít domů včas, jinak to schytám.“

Odvaha jim odcházela jako bublinky z limonády. Byli vyděšení. Bezradní. Rozrušení vším, co právě viděli. Bylo to tak vzdálené tomu, co předvádějí ty nablblé americké kriminálky v televizi. Tady to bylo tak konečné, tak ubohé a tak strašně osamělé. A tak nesnesitelně doopravdy.

„Tome? Já se bojím. Pojď, pudeme raději domů. A zejtra se domluvíme. Prosím tě, nikomu nic neřekneme, jo? Ani doma, ani kámošům. Normálně jsme se u tebe učili a koukali na videa. No a zítra to nějak rozhodneme.“

„Máš pravdu, hele, zajdeme na jednu kolu a pak domů. Ta je prej dobrá, když ti je zle od žaludku… Já se úplně klepu…“ Kluci se přestali stydět za strach, který je zblízka a tíživě obestoupil. A paradoxně je uklidňovalo, že jsou na tom oba stejně. Dva vystrašení a vyděšení chlapci, které dělil od mužného hlasu a prvních hrdých vousů ještě aspoň jeden předlouhý rok. Teď to byla jen přerostlá děcka dychtivě nakukující přes propast času do světa dospělých.

Kousek od nich zapraskalo něco v křoví. Kluci po sobě mrkli a vystřelili jako dva kameny z praku.

Bylo osmého listopadu a venku se rychle smrákalo. A do toho všeho zase ten nekonečný déšť.

III.

Oldřiška nevraživě hmatala po vřískajícím budíku. Sakrovala v duchu i nahlas, pokaždé se proklínala, že si nenastavila Vivaldiho, aby to nebylo probuzení jak sekerou do čela.

„Já toho sráče rozstřílím!“ Na potřetí se konečně trefila. Bacila čudlík dlaní a na dalších 24 hodin ho umlčela.

Vyhrabala se z rozválené postele. Její rozměrné lůžko by bohatě pojalo dva roztahovačné spáče, jenže Oldřiška se držela zásady, že do svého soukromí a do své postele si žádného chlapa netahá. Ne že by muže vedle sebe nesnesla, ale takoví, kteří by stačili jejímu tempu a přijali její věcnost, takoví už dávno zahynuli ve válečných zákopech, umrzli na pólu nebo se zřítili ze sedmitisícovek. A slabší kusy nebrala vážně.

Každý vztah, ke kterému se kdy odhodlala, ztroskotal na tom, že ji přestalo bavit hrát si na bezmocnou, závislou a roztomilou. A na tom, že se jí nápadníci chtěli napakovat do bytu a sdílet lože, koupelnu, záchod, kuchyň, myšlenky a dokonce i její volný čas. Žít s někým bylo pro ni snesitelné asi jako pomalá obsluha u baru.

Jestli byla nesnesitelná i ona? Věděla, že není snadné s ní vydržet. Ale rovnou všem říkala: „Nejsem tu vod toho, abych se někomu zalíbila nebo zavděčila. Ber nebo neber a jinak si naser.“ Snad jen její broukolog Oskar měl na to, aby se zuby nehty udržel v kategorii přijatelných, kteří ji nebudou chtít měnit ani vlastnit.

Oldřiška byla rázná. Podle fyzické stavby, jména i rodného čísla to byla žena. Což trošku mátlo, protože projevem a myšlením byla chlap. A jaký chlap! Neměla s tím problém. Nic na světě by ji nebavilo míň než si hrát na něco, co není nebo co se od ní čeká. Její prostořekost a přímost byla odzbrojující až likvidační. Kdo nebyl připraven, plápolal jako skomírající plamének ve vichru. Kdo však odhodil svou vztahovačnost a přecitlivělost jako staré smrduté boty, ten na Oldřišku už nikdy nedal dopustit. Jazykem ostřejším než laser neubližovala, jen se dostávala k podstatě věci. Když mluvila, vystačila si s holou větou. Přívlastky, krajky, ozdobičky a náznaky byly pro ni nepotřebný odpad, který leda zdržoval. I tuto kapitolu by napsala třemi větami, všechno ostatní by projela pomocí klávesy Delete.

Nasoukala se do včerejší košile a kalhot, na dnešek to bude ještě dobré. Spoutala skořicové, nepoddajné vlasy, po létě vyšisované do barvy rozkvetlé slunečnice, do volného culíku. V lednici nenašla nic inspirativního, dopila tedy vystydlý čaj z konvice. Hnusné, svíravě hořké cosi, jak se v něm od včerejšího rána zoufale topil pytlík černého čaje. Milý důvod, proč se cestou stavit na pořádný sendvič a kafe v bistru Grunt o dvě ulice dál. Už ji tam znali a bez ptaní před ni postavili velkou černou kávu a vaječnou omeletu s velkorysou dávkou vražedně červeného habanera. „Tak co, Jaruško, jak to jde?“ Jaruška tu sloužila od nepaměti. Už mohla dávno sedět doma a koukat na seriály, posluhovat manželovi a poslouchat jeho hořekování nad novinami. To si ale raději každé ráno přivstala, oháněla se v kuchyni a u kávovaru a poslouchala hukot v lokále. Aspoň si od toho dědka, jak mu láskyplně říkala, odpočinula. „Oldřiško, to víte, práce od nevidím do nevidím. Ale pořád lepší než trčet doma. Ať se dědek třeba vztekne, já na něho nemám nervy.“ Přinesla Oldřišce další hrnek kávy, tentokrát korunovaný šlehačkou.

„Stojí to za hovno, že? Nádhera, když je na to spoleh.“ Oldřiška do sebe vylila mazlivou kávu a zaplatila. Jaruška ji znala už takových dvanáct let a věděla, že jde o hosta z rodu vysněných. Svérázná, štědrá. Nepřehlédnutelný slovník. Nestálo za to ptát se jí na novinky, i kdyby byla sebezvědavější, bylo to zbytečné. Oldřiška obcházela detaily své práce jako díru v ledu. V její přítomnosti Jaruška na chvíli věřila, že to není na tom podělaném světě tak strašné, rozhodně se dal s Oldřiškou nablízku snést.

Ale to nebyl jediný důvod, kvůli kterému by Oldřišce snesla z nebe třeba i duhu.

Cítila k ní vděk, a to velmi opodstatněný. Před deseti lety si na jejího jediného synka Míšu počkala partička cikánů. Zbylo z něho tělo zvalchované tak, že ji k němu nechtěli pustit. Do modra zmlácený bezvládný pytel. Našla ho pošťačka pohozeného v parku, krev slepila drny trávy do podoby temně rudých chaluh. Podařilo se ho zachránit. Rok mu skládali kosti dohromady, rok se učil znovu chodit. Viníci byli jasní, ale předhodili před sebe jako štít své nezletilé děti, lépe řečeno šestnáctileté drzé smrady, kteří už dávno dozráli pro kriminál jako podzimní hrušky. Pak se do toho pustili ochránci utlačovaných menšin. Najednou chyběla vůle. Michal, Jaruščin jediný synek, byl smýšlením pravičák, a když samozvaní řvouni začali případ vykládat jako rasistický útok na romskou menšinu, vložila se do toho Oldřiška. Měla na tyhle ultrakorektní hlaholivce alergii. Zapadla ke svému šéfovi a následující rozhovor zůstal jen mezi nimi.

„Jakej útok? Mladej tam málem exnul, a tak trochu přitom vohrožoval pět smradlavejch cikánů s tyčema vod zábradlí? Kde to sme! Hovno sebeobrana bezbrannejch! Jasnej pokus vo vraždu. Jo, ten kluk měl nůž, ale nestačil ho ani vytáhnout! Co to ti aktivisti zadělaní melou? Todle je loupežný přepadení a nebude do toho pindat žádnej tlučhuba. Ombudsmanka? Ta ať si klidně nastěhuje celej Chánov a Most do kanclu. Nezajímá mě, co si ta pinda hlásá. Kdyby to byl její kluk, posrala by se.“

Její nadřízený, podplukovník Liezner, si Oldřišku držel jako tažného koně. Nikdy se neřídila směrnicemi a do korektnosti měla daleko jak klíč ožralého do zámku. Byla jako buldok. Ale její oddělení mělo nejvyšší objasněnost případů. A dokonale neprůstřelné důkazy, na kterých si lámali zuby i vyhlášení obhájci.

„Hele, neptej se mě jak a proč, ptej se mě na výsledky,“ byla její odpověď na veškeré pochybnosti. Dotáhla celou bandu před soud. Nikdo nevěděl, co tomu předcházelo.

„Ještě jednou uslyším, že oběť vykřikovala protiromská hesla a zaútočila na vás… Jste hajzlové a ubožáci, to je váš problém. Pokus vo vraždu s rasistickým podtextem, to je to, co vám spraví náladu, ksindlové zasraní. Jestli s tím máte problém, nastrkám všechna vaše děcka do ústavu, protože z nich děláte dealery a kurvy. Tady,“ poklepala prstem na tlustou složku, „mám všechno na vás. Zneužitý dávky, kupčení, vodběry načerno. Zanedbaná školní docházka. Prostituce. Perník. Krádeže. Vím víc, než si ty vaše tupý palice pamatujou. Poslouchejte, já vás zničím. Můžete bejt šťastní, že na vás nepošlu hospodářskou a antidrogovou. Ti by s váma zatočili tak, že celá Matějská je proti tomu ranní pobožnost. A komu se to nezdá, vosobně mu ustřelím koule a pošlu jeho starý v sendviči. Žádnej nátlak, jasný? Podepíšete. Umíte aspoň psát, když už umíte krást, podřezávat gadže a pást dcerky? He? Podepíšete a pro mě vyřízeno. Jinak vám tam dám ještě loupež s těžkým ublížením na zdraví a na dvanáct let má vod vás tohleto město pokoj. Ten kluk má podělaný zdraví, debilové, Je mu vosmnáct, frajeři zjebaní.“

To na ně platilo. Seděla před nimi sice bílá a ženská, ale odvážná a odhodlaná. Počítat uměli překvapivě dobře a vyfasovat dvojnásobek se jim nechtělo.

„Nezajímá mě, že jste na dávkách. S tím se snad už rodíte a s tím i umíráte. Prodáte dva mercedesy a půlroční pervitin. A já vím, že v tom jedete. Protože navrch vyplatíte klukovi vodškodný za ublížení na zdraví. Pamatujte, mám důkazy na mnohem víc, než by vám bylo milý. Pro mě hotovo. Sbohem.“

Takhle nějak mohl vypadat monolog Oldřišky s pachateli, kteří se tak nuceně loučili s pověstí ubohých obětí. Tu jim odloupla razantně jak přischlou náplast. Monolog, který zůstal zavřený mezi čtyřmi stěnami její kanceláře, kam si je pozvala v rámci vyšetřování.

Šéf ji podržel. „Hele, nechci kolem toho novinářskej povyk. Hlavně ať to proběhne rychle. Buzerovat budou vždycky, ale… vím, že máš pravdu. Jen není někdy vítaná.“

Víc nepotřebovala slyšet. A Jaruška jí to nikdy nezapomněla. A nadto sendviče od ní byly ty nejlepší ve městě. I bez těch koulí.

„Hele, ty se s ní nějak znáš, tam s tou?“ ukázala bradou na odcházející Oldřišku Pavla, nová výpomocná síla. „Není vona nějaká divná?“ doprovázela ji nedůvěřivým pohledem, dokud nezmizela na ulici. Jaruška pokývala hlavou. „Hele, je trochu zvláštní, ale jinak skvělá baba. Vážně. Se s nikým nepáře, ale je to absolutně férová ženská. Moje přítelkyně. Na tu mi nesahej. Někdy ti budu vyprávět. A padej do kuchyně pro další chlebíčky, už docházejí.“

Oldřiška vtrhla do kanceláře. Bývala tu vždycky první. Dělalo jí dobře to jemně vydýchané ticho, obklopující zabordelené stoly, počítače, promítačku, telefony, kopírky, vysílačky, mapy a bezedné metodické pokyny. Styl dotvářely otlučené květináče se zaprášenými listy květin, které svou nenáročností popíraly zákon zachování energie. Žily z ničeho a neztrácely naději, že se aspoň občas napijí, i kdyby to byl vylitý čaj, to když se někomu nechtělo zajít až do kuchyňky. Oldřiška se nenechala znepokojit ani zaschlými obručemi kávy na vnitřních stěnách nevalně vymytých hrnků. Popadla ten nejčistší z umouněných a uvařila si odpudivý šalvějový čaj, odpustek za nestřídmost svého každého dne.

Oldřiška byla svérázná bytost. Ženská bylo až druhé slovo v pořadí, které by vás v souvislosti s ní napadlo. A jak už bylo řečeno, používala nezvyklé metody a požívala zvláštní výsady u nadřízeného. Pochopitelně, jeho odměny a odměny celého oddělení se odvíjely od výsledků.

Když před lety nastoupila na oddělení vražd, měli s ní někteří chlapi problém. Ženská. Kriminalistka. Jejich šéfová. Moc negativ najednou. Pochybovačně kolem ní kroužili a vyčkávali, co přijde. Prostor na souboj chyběl, šlo o vyšetřování případů, ne o to, co kdo nosí v kalhotech. Ale přece jen. Neříkalo se jim doma lehce, že mají novou šéfovou. Obzvlášť těm zkušeným to chutnalo hořce. A jejich manželkám to taky nedělalo dobře. Zvědavost a podezření je sjednotily… jen aby ten jejich neuklouznul, že?

„Podívejte se. Nebudeme spolu soupeřit. Všichni víme, že pracujeme na nejhorších případech a musíme držet spolu. Že jsme často na tenkým ledě a každá chyba slouží pachateli a nedá se napravit. Vodmyslete se vod toho, že jsem ženská, a já se vodmyslím vod toho, že jste mužský. Já vás nebudu vobtěžovat svýma prea postmenstruačníma syndromama.

Vy to na mě nebudete zkoušet se svým pnutím v nohavicích. To si nechejte na doma nebo u sousedky, to já neřeším.

Cokoliv komukoliv z vás řeknu ve svý kanceláři, je určeno jen pro jeho uši. A je jedno, je-li to pracovní nebo osobní. I kdyby mi někdo z vás svěřil, že má genitální herpes a současně rande s mou sestrou, tak to zůstane mezi náma dvěma a moje sestra má smůlu. Naštěstí žádnou nemám a vy doufám nemáte to první. Budu na vás vostrá a přímá, zvykněte si. Budu při vás stát. Cokoliv ode mě v soukromí uslyšíte a nedejbože budete chtít svěřit dál… ani to nezkoušejte, je to zbytečný. Naše heslo budiž: Nic jsem neřekl, nic jsem neviděl, všechno popřu.

Vyžaduju odevzdanost a zapálení. Předem se vomlouvám vašim ženám a milenkám a děckám, protože když půjde do tuhýho, nemáte pracovní dobu. Máte případ. Ale ujišťuju vás, že normální manželky a milenky a děti velmi rády oželí vaši přítomnost. Divili byste se, jaká je to labuž, když nejste doma. A ještě něco. Nebojte se přijít s čímkoliv, i kdyby to vypadalo jako kravina. Jakejkoliv nápad, dojem, verze. Ze sta pičovin je aspoň jedna domněnka správná.

Jmenuju se Oldřiška a budeme si tykat. Nějakej dotaz nebo problém? Jo a pivo piju.“

Během toho proslovu opadlo v mužstvu veškeré napětí jako při velkém blackoutu. Byla jejich.

IV.

„Kluci, doufám, že si neděláte legraci.“

„Ne, neděláme. Vážně jsme to viděli,“ zněl nervózní hlas ve sluchátku.

„Nejlepší bude, když se stavíte tady na služebně. Musím si ověřit vaši totožnost a sepsat s váma svědectví. Můžete hned?“

„No, a nestačí, když jsme vám to nahlásili? My to jen našli úplně náhodou. Nechceme mít potíže ve škole a tak.“

„A řeknete to našim? Až se to doma provalí…“ přidal se druhý jasný hlas jeho komplice.

„Kluci, žádný potíže nebudou, ale tohle to se musí důkladně zapsat jako součást vyšetřování,“ zněl trpělivý hlas na druhé straně. „Tak ještě jednou, kde jste tělo našli? Pošlu tam výjezdovku, ale vás tu budu potřebovat.“

Kapitán Laskavec položil telefon. Nevypadalo to, že by si ti dva dělali prču. Na to už zažil mnoho jiných hovorů, končících zajíkavým smíchem a rychlým položením sluchátka ve veřejné telefonní budce. Ne, nevymýšleli si. Zněli zpropadeně vážně a vystrašeně.

Zvedl sluchátko. „Mám tu hlášení o mrtvém těle. Za Modřanskou roklí. Opuštěnej objekt v areálu bývalý cementárny. Nějaká zasypaná studna nebo šachta. Ano, teď hned.“ Zamyšleně připravoval hlášení a v duchu věřil, že kluci měli jen velké oči… Mohlo by to být spadené prase, černé zvěře je teď všude plno. Sám měl doma třináctiletého kluka, a pokud by ho chtěl něčeho ušetřit, tak pohledu na uleželou lidskou mrtvolu.

Určitě tam nešli na sběr hub nebo přírodovědeckou výpravu. Hádám tak na cigarety. Taková místa jsou tak nepřívětivá, že už tam nelezou ani největší ztracenci, letělo mu hlavou. Policajtský instinkt mu říkal, že to nebude planý poplach. Rozhodl se proto přijmout školáky co nejlaskavěji.

Během půl hodiny dorazila policejní dodávka na místo činu. Nebylo snadné se tam dostat. Přístupová cesta už dávno zmizela v houštině náletových křovin a navigace si na ní vylámala zuby. Houpavě projeli mazlavým příkopem plným kalné vody a pohozených igelitových pytlů s bordelem, který tu vytrousili vandráci a chataři. Auto vjelo do výmolu, potrhaná matrace jemně ztlumila náraz podvozku, nikoliv však řidiče.

„Proklatá cesta!“ ucedil mezi zuby Petr, nováček na oddělení vražd.

„Hele, lepší to už nebude, zastav to tady, nebo nám všem bude z tvojí jízdy jebat,“ ozvalo se od kluků vzadu. Petr to ještě chvíli zkoušel vůlí, ale kola bezmocně proklouzávala barevným bahýnkem. Nezbylo než zastavit a vypotácet se ven. Hlavně neskočit do těch bědných sraček. Vévodila jim směsice hnědavého čehosi, tlusté olejnaté skvrny plné duhy a taky jedna podezřele panensky bílá, která se sem hodila jako hymna na mejdan. Museli se proklestit hustým mlázím a divokou skládkou k ostnatým drátem obehnané plechové bráně. Už dávno tu nebylo co ukrást. Nehostinnost opuštěných skladů a dvou malých výrobních hal byla skličující. Technici nerudně čvachtali mazlavým blátem mezi rozvalinami. Roky se tu místní a radnice dožadovali úklidu. Ale nejasné majetkové poměry měly za následek, že dohromady nebylo s kým jednat. A tak se všichni spokojili alespoň s oplocením, které zakrývalo celý ten bídný pohled. Když došli k šachtě, obehnané betonovou skruží, měla ubohost svůj den. Mezi stříkačkami, roztrženými igelitovými pytli se starým oblečením a ztvrdlým cementem se vznášel hnilobný zápach, probuzený deštěm. Pohlédli dolů, a ačkoliv byli zvyklí na všechno, rychle se zase narovnali. Když na místo dorazila Oldřiška se svými parťáky, kolegové z místního oddělení zrovna obehnávali policejní páskou celý areál včetně nejbližšího okolí. Bylo jasné, že tady bude o diváky nouze. Ale aspoň jeden nepříčetně zvědavý čumil se vždycky odněkud vyhrabe.

Policejní fotograf snímal tělo a všechno, čím bylo napůl zasypáno. Neříkal ani slovo. Tiše pokynul Oldřišce na pozdrav. Nadechla se a nakoukla dolů. Snažila se nasoukat do paměti co nejvíce detailů. Polohu. Vrstvy bordelu kolem mrtvoly. Povrch betonové zdi. Fotografie budou přesnější, ale to, co si vetknula do paměti, jí zůstane v hlavě v trojrozměrném provedení jako živé. I když se to týká mrtvoly. Potřebovala nasát okolnosti, dojmy, každou maličkost. Vždycky jí to pomáhalo představovat si příběh, který tomu předcházel. Fotky jsou jen placaté obrázky. V hlavě má však napořád uložené plastické tvary, zvuky, pachy. Bohužel navždy.

Oldřiška měla sloní paměť a nebyla to vždycky příjemná průvodkyně životem. Nedokázala se už nikdy vzpomínek zbavit, zapomenout, vymazat. Měla vycvičenou výdrž, která jí dovolovala koukat se i tam, odkud jinak každého vyhnal nesnesitelný zápach.

Po jedné minutě konečně odvrátila hlavu a rázně přešla k mužům v ochranných oblecích.

„Holka neměla zrovna nóbl funus. Vopatrně ji vytáhněte a jak je, tak šup s ní na pitevní. Jo, i s tím bordelem kolem. Chci vědět, co najdou v laborce. Tady nám bude pes na hovno. To by se spíš poblil. Zatracenej déšť. Někdo má před náma obrovskej náskok.

Jonáši, vezmi si ještě dva vod nás a prohledejte okolí. Potřebujeme co nejdřív vyslechnout kohokoliv, kdo to tady zná. Smažky, bezďáky, houbaře, podivíny, všechny v okolí. Až nám potvrdí čas úmrtí, budeme vědět víc, na co se ptát.

Marku, vezmi si na starost evidenci hlášenejch nezvěstnejch. Vodhaduju věk kolem 30 až 40, přesněji se nedá z toho, co jsem viděla, vyčíst. Vono jich tam beztak bude míň než apoštolů na Orloji, to máš dřív, než vyčoudíš jointa.

Poslyšte,“ otočila se na své dva starší kolegy, kteří se domlouvali s techniky z výjezdovky. „Počkejte s tím ještě chvíli, chci se tam spustit.“

„Neblázni, do toho smradu? Všechno máme zdokumentovaný! To už nechej tady na kosmonautech,“ ukázali na borce v pláštěnkách připomínajících skafandry, kteří se už chystali do díry.

„Nekecejte, nebo tam půjdete vy dva!“

Během chvíle byl dolů znovu spuštěn žebřík. Omotala si nos šátkem. Plášť odmítla. „Na to se vyser, stejně to půjde všechno do pračky a zpátky pojedeme s otevřenýma oknama.“ Její hlas se začal topit v hloubce jámy. „Posviťte mi sem pořádně!“ Bedlivě zkoumala stěny skruží, které objímaly šachtu a dávaly jí tvar. Zvratky byly ještě to nejchutnější, co se tu dalo najít.

Dlouze si prohlížela tělo kdysi možná půvabné ženy. Její ruce byly svázané za zády a připoutané k provazu kolem pasu. Provaz vedl i ke kolenům. Celá připomínala nadměrný ranec zavázaný tak, aby se dal snadno odnést. Ranec, kterého se chceme zbavit a moc se s ním nenadřít.

„Kdepak máme pana umělce? No toho fotografa! Zavolejte mi ho!“

„K vašim službám, madam. Je libo portrét?“

„Hele, Járo, od blbejch a nevhodnejch keců jsem tady já. Koukni sem. Vidíš? Tady ta vlákna. Možná budou totožná s těma na rukách. Mně se nezdá ta poloha. Když hážeš mrtvolu do díry, tak nejspíš hlavou dolů, ne? Tou těžší stranou. Zkrátka ji tam narveš, jak se dá, a neřešíš to. Podívej, vona vypadá, jako by klečela. Hele, až ji vytáhnou, zaber ji i zezadu, ze všech stran, detailně. A hlavně ty stěny. Něco je tu jinak.“ Když zubožené tělo vynesli nahoru, pečlivě uzavřené v nepropustném pytli, nenápadně se pokřižovala. Spontánně, jako by v ní ten pohled vyškrábal dávno zasypané zbytky vzpomínek na bohoslužby ve venkovském kostele. Na vlažnou svěcenou vodu v kameninovém lavoru. Smrad kadidla a páru z holčičí pusy, když šla s babičkou v neděli na mši a usedala do nepohodlných, rozvrzaných a ledových lavic. Kašlala na boha a oslavy všeho druhu a jakékoliv adorace a obřady jí byly příjemné jako přemnožené vši ve vlasech. Ale tváří v tvář smrti jí vždycky ruka vystřelila malbu kříže. Měla úctu k těm, kteří si o smrt nekoledovali, ale byla jim vnucena předčasně. Křížkem je vyprovodila a jako by tím uzavřela slib, že těm mrtvým prázdným očím odpoví na otázku proč. Protože

vražda má pokaždé tvar velkého otazníku.

Odplivla si stranou a zavrtěla hlavou, aby se přes zeď myšlenek dostala zpátky do reality.

„Borci, dejte mi ten váš mundúr. Je to doufám jako dupačky. Ať ten sajrajt nemám na nohách. Jak se do toho sakra leze…“ Oldřiška se vztekle soukala do igelitu jako povadlec do kondomu.

„Cože? No jasně, že tam lezu znova. Vypadám snad jako rekreant nebo že si jdu zaběhat? Pojďte mi sakra pomoct, nebo vás tam hodím. Vopatrně!“

Sestoupila znovu do vlhké tmy. „Může někdo za mnou?

Potřebuju svázat! No jasně že dovopravdy, proboha!“ vztekal se hlas z šedivé díry.

„Tak a tady mě voblepte páskama. No ruce, nohy, stejně jako ta oběť. Vždyť jsem zhruba velká jako vona, ne? Tak, a teď jste mě sem jako hodili. Jenže já neležím zkrouceně ani hlavou dolů. Ta holka tam byla schoulená, jako by klečela. Koukejte…“

Oldřiška se pokoušela vstát a soukat se nahoru. Vší silou se zapřela zády o betonovou zeď a nohy napjala k její protější stěně. Jako by chtěla vylézt z pekla. Znovu a znovu. Cítila, jak se jí rozdírá plastový povrch návleku. Představovala si, jak se oběť zoufale snaží vylézt na svobodu, ale spoutané ruce jí nedovolí víc než pohyb napůl ochromené píďalky. Nakonec protrhla jen igelitový kokon, do kterého byla zabalená. Určitě to zkoušela tak dlouho, dokud nezemdlela. Až do konce. To Oldřišce stačilo. Zahoukla nahoru k vykloněným hlavám:

„Už mě vodsuď dostaňte, nebo tu taky něco nechám.“ Nahoře se zhluboka nadechla. Rozepjala kombinézu a setřela si pot z čela.

„Ta holka byla ještě naživu, když ji sem pohodili. Jsem si tím jistá. K posrání. Chci mít co nejdřív pitevní zprávu. A vůbec, chci být u toho. Kdo ji dělá?“

„Nejspíš starej Vondra, je na to nejlepší. A je rychlej.“

„Vondra? Tak to slyším ráda. Pořád pije ten strašnej patok? Já jen aby mě přivítal nadšeně,“ mrkla na kolegy, kteří se tvářili neurčitě jako psi, kteří právě sežrali ze stolu klobásu.

„Co čumíte jak zaražení prdi? Ukažte mi dobrýho patologa, kterej používá chlast jen jako dezinfekci. Když chlastá, tak je v oboru dobrej, abstinent by u toho nevydržel.“

Oldřiška ze sebe strhla pogumovaný hábit. Přilepil se k ní jako nová umělá kůže, byla pod ním dočista mokrá. Ale aspoň smrděla jen vlastním potem, což po tom, co v jámě viděla a cítila, bylo první nicotné vítězství v bitvě, která zaváněla velkými prohrami, slepými uličkami a vystřílenou municí hned v prvním kole. Ale Oldřiška se rozhodla jít do ní a vyhrát. Hlavně nepáchnout strachem. Ano, trpěla syndromem nedostatku strachu, což ji předurčovalo do role zavilých, tvrdošíjných až nesnesitelných vyšetřovatelů. Každý případ v ní rozpoutal buldočí zanícení, jako by ji infikoval posedlostí. S každým případem špatně spala, nezřízeně pila a vypustila ze svého života cokoliv, co zavánělo zdravou životosprávou. Každý případ ji ubíjel a zároveň nadopoval obrovskou energií.

S takovou povahovou výbavou bylo pro Oldřišku nejjednodušší smířit se s tím, že její soukromí bude živořit jako rajčata v truhlíku na balkoně. Věčně ve stínu její práce. Že o normálního chlapa nezavadí. Ostatně víc a víc pochybovala, že něco takového vůbec existuje. A že to nejlepší, co pro potenciální potomky může udělat, bude to, že si je ani nepořídí. Neřešila to. Od toho byly její vrstevnice, její matka, neexistující sestra, kterou si Oldřiška tak ráda dávala do huby… Těm leželo na srdci, aby si našla normální práci, protože toto není pro ženskou, aby normálně žila, protože toto tempo a zátěž přece normální člověk nemůže vydržet, a aby si normálně pořídila děcka a nějak normálně to doklepala do jejich dospělosti tak jako ony. Jak a s kým by si měla opatřit děcka, k tomu jí chyběl motiv, použitelný pachatel a jeho plodicí nástroj.

Oldřiška si připálila od svých kluků, jak jim ve chvílích napětí ráda říkávala, snad aby je k sobě co nejvíc přimknula jako kvočna. Kouřil tu každý, i nekuřák. Nepatrný ohýnek na konci cigarety dodával aspoň nicotný pocit tepla a zdání normálnosti. Protože přesně to na místě činu chybělo. Všechno ovládal chlad, zmar a pocit, že svět musí být vyšinutý, když zabíjí a vyhazuje mladé ženské do díry na odpad.

„Jedem, tady už nic nevyšpekulujeme.“ Oldřiška odhodila vajgl, nemělo smysl ho v tom vlhkém marastu ani zašlapovat. Zapíchl se do kaluže a bezslyšně zhasl. Razantně usedla dopředu vedle řidiče. Cestou už nepromluvila. Chlapi věděli, že přemýšlí a že neexistuje věta, na kterou by teď reagovala vlídně. Oldřiška opřela čelo o deštěm zbrázděné okno a sledovala, jak se kapky vody poslušně pohybují v rytmu jízdy jako akvabely. Za chvíli už míjeli řídnoucí les a houstnoucí sídlištní výstavbu. Všechno skrápěl šedivý déšť. Pokrýval krajinu za okny filtrem beznaděje a nehostinnosti. Sviňský čas, pomyslela si Oldřiška a zkusila to na chvíli zaspat.

V.

Doktor Vondra byl to, čemu se s oblibou říkává kapacita. Jako mnoho mužů jeho věku, kteří dosáhli výsadního postavení, se už nikam nehnal. Nedychtil, nesoutěžil, nerval se. Nepotřeboval nikomu nic dokazovat a po ženských nijak zvlášť nebažil, tedy pokud mu vyloženě nepřistály samy od sebe v cestě. Byl to muž ze staré školy a věděl, že dámu nelze odmítnout. Protože to je pro ženu větší potupa, než kdyby ji znásilnil. Byl spolehlivý, precizní a nepletl se. Oldřiška ho měla ráda. Protože to byl muž rozšafných zlozvyků, které si vytrvale a umírněně pěstoval, aniž by tím kohokoliv obtěžoval nebo ohrožoval svůj výkon. Měla pochopení pro jeho zvrhlou zálibu v popíjení podomácku vyráběné griotky. Sice to byl pro ni nepitný dámský patok, jenže doktor Vondra dovedl o něm tak vznosně vyprávět, že bylo obtížné si nedat s ním. Každý má svoje. Ostatně on jí taky nekecal do chaotického výběru samců, který postrádal logiku či jen náznak pravidel.

Na jeho stole přistála baňatá lahev. „Zkuste to, není domácí, ale schválně, co v tom najdete. Štítek jsem vodlepila.“ Oldřiška věděla, čím ho potěšit. Nikdy nenudit a pokaždé překvapit, to byla ta správná startovací pistole pro záživnou debatu s doktorem Vondrou.

V práci se nepije, jenže pitevní sál bylo poslední místo, kam by se hnala kontrola nebo snaživý udavač. Aroma čehokoliv dezinfekčního, co přebije nasládlý zápach těl, zde bylo vítané jako zahajovací koncert Pražského jara.

„Tak co, kouknul jste se na to včerejší nadělení? Ta ženská si prošla halal porážkou. Osobně jsem přesvědčena, že když ji tam házeli, byla ještě málo mrtvá, ale zato hodně živá.“

Doktor Vondra zkoumavě otáčel lahví proti ostrému studenému světlu zářivek a něco si mumlal pod neexistujícími vousy. „Poslouchám vás, Oldřiško. Hm, je to zajímavý případ. Ta dáma má něco kolem 30, možná 35 let. Určitě vypadala mladší, než odpovídá věku. Takový ten dobře udržovaný diblík, ani holčička, ani paní, rozumíte mi. Typ, po kterém jdou kocouři.“

Doktor se na chvíli odmlčel. Oldřiška pročítala pitevní zprávu, a aniž by od ní pozvedla oči, automaticky pokyvovala hlavou. „Jo jo, kocouři, to jsou pěkná prasata.“

Zkrátka si tam na pitevním sále pěkně notovali, každému běžela mysl po dvou různých kolejích, přesto byla jejich pozornost nerozbitná.

„Ta rozkošná barva, patrně přídavek melasy a nějaký bylinkový extrakt, ale víc budu vědět, až to otevřu. Když dovolíte. Dáte si taky?“ Obratně odšrouboval uzávěr a přivoněl. Následovalo glo glo glo do dvou laboratorních skleniček. Oldřiška se zalíbením přičichla. „Tedy, mladá zdravá žena. Z toho uleželého masa, které mi tu přistálo na stole, se nedá vyčíst do detailů všechno, co byste dozajista chtěla slyšet. Ale něco přece. Nebyla těhotná ani na ní neshledávám žádné zvláštní znaky prodělaných nemocí nebo úrazů. Obligátní operace apendixu. A nedávná poměrně slušně provedená augmentace, podrobnosti máte ve zprávě. Jak vidíte, je celkově zjevně dobře udržovaná, i když teď by tomu věřil jen fanatik. Než abyste prohledávali záznamy všech zubařů po městě, spíš ji objevíte v seznamu pohřešovaných osob. Hádám, že už znáte její totožnost. Žen tohoto typu se asi moc nepostrádá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Déšť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.