Hráčka nebo hračka?

Jitka Vavrušová

Hráčka nebo hračka?

Upozornění:

Nejedná se o autobiografii, obsah je výsledkem fantazie.Jakákoliv podoba příběhu i osob je čistě náhodná.

Děkuji všem, kteří mě inspirovali ke vzniku této knihy.

Kniha byla zakoupena na serveru bezvydavatele.cz.

Kupující: %jmenoname%

Adresa: %adresaaddress%

ID %idid%

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

© Hráčka nebo hračka?

Jitka Vavrušová

Vydalo roku 2017

Nakladatelství Royen Trade

ISBN 978-80-7504-435-8

O čem kniha je

Tento příběh zavede čtenáře do života psycholožky Aleny. Mladá paní, maminka dvou dětí, milující manželka a vyhledávaná terapeutka ztělesňuje současnou moderní, i když trochu extravagantní ženu. Příroda jí k inteligenci a neutuchající energii nadělila navíc i vysokou štíhlou postavu a souměrný obličej, v němž každého upoutají podmanivé oči a smyslné rty. Na první pohled mátedy všechno, po čem většina ostatních žen i ona sama kdy toužila. Přesto však pociťuje zvláštní stavy nenaplnění, které ji nutí stále hledat něco nového.

K jejímu každodennímu životu patří kromě jídla, spánku, práce a rodiny, kterou tvoří manžel Zdeněk a děti, Dominik a Leontýnka, i milenecké vztahy. Milence dávno zařadila do kategorie obyčejnýchzáležitostí. Potřebujezažívat pocit vzrušení. Málokdy ho ale dokáže na delší dobu uspokojit.

Navenek budí dojemvyrovnané ženy, která přesně ví, co chce. Ten typ, který, co si usmyslí, toho dosáhne. Uvnitř, pro ostatní oči zcela nepozorovaně, prožívá fiktivní boj se svými těžko popsatelnými, beztvarými, niternými a duši sžírajícímipocity. Pořád jí něco chybí, chce víc a víc.

Jednoho dne ji zaujme neznámý muž. Sama se diví, jak jeho přítomnost intuitivně silně vnímá. Ztrácí kontrolu nad reakcemi svého těla i pocitů. Stále na něho musí myslet. Dlouho se snaží pro ni nesmyslným vnitřním tlakům odolávat, nakonec jim podléhá a okouzlujícího muže kontaktuje.

Odtud se začíná odvíjet příběh zpočátku nevinné hry, která se postupně mění ve fyzické i psychické utrpení. Hře, která ji zprvu bavila a naplňovala, postupně propadá. Její pravidla nepozorovaně přebírá onen muž a ona mupodléhá. Měsíce žije dvojí život, kdy musí navenek maskovat, co ve svém nitru prožívá.

Prvotní oblouznění vystřídá milencova krutost a nelítostnost. Alena není schopná dát pravidlům sadisty správný směr. Co se jí ještě líbí? Co už bolí příliš? Objevila v sobě masochistické sklony, jejichž hranice stále posunuje. Časem je zničujícím submisivním poměrem natolik zraněná a vyčerpaná, že netouží po ničem jiném než zase žít obyčejně.

Přiznává si, že nezvládne svůj původně nevinný záměr zastavit a po nekonečném a vyčerpávajícím vnitřním bojivolí cestu vysvobození.

Nejsilnější z lidských pout ji vrací zpět do reality.

Alena udává své životní cestě nový směr.

Co se však stane, až tomuto mužijednou opět stane tváří v tvář? Okamžik, který může přijít brzy anebo nikdy….

Obsah

O čem kniha je

Čtenářovo dilema

Na úvod

Já psycholožka

Mgr. Alena Novotná, psycholog, terapeut

Já a můj svět

Z praxe

Dominik a Leontýnka a já

Neznámý

Oslovím ho?

První oťukávání

Tváří v tvář

Skončí to u polibků?

Poprvé v posteli

Tohle jsem chtěla!

Tohle jsem chtěla?

Kdo udává směr?

Zamotávám se

Přiznávám, pravidla hry přebírá ON

Jak se vymanit?

Hra pokračuje

Jsem loutkou

Zoufalství a ponižování

Nesnesitelná muka bytí

Závislost vítězem

A jak to bylo dál...

Střih

Zpátky k sobě a těm nejbližším

Čtenářovo dilema

Dilema.

Ano či ne?

Mám si knihu přečíst? Otázka, kterou si položí každý, koho nabízený knižní titul nějakým způsobem osloví. Někdo potřebuje doporučení čtenáře, kterému důvěřuje, jinému se zalíbí obalknihy, dalšího žene zvědavost, protože ho zaujala postava spisovatelky. Někdo chce četbou relaxovat nebo naopak zažít napínavé pocity. Přemýšlet o příběhu, klást si otázky. Thrillery a psychologické romány skýtají jistou pravděpodobnost, že četba nudit nebude.

Čtenáře si je třeba hýčkat. Zvláště v současné moderní době, kdy už i tištěná média předkládají, že lidé vůbec nečtou. Novináři a jiní publikující zdůrazňují, že dnes všichni stále někam spěchají, nestíhajíplnit svoje úkoly, čas je stále žene vpřed a tlačí na ně natolik, až se podnáporem všemožných povinností hroutí.

Proto si ten, kdo tuto knihu nejen letmo zaznamenal, ale natolik ho zaujala, že ji vzal do rukou a otevřel, jistě pokládá otázku. Mám se začíst? Stojí mi to za můj drahocenný čas?

Co tato kniha tedy čtenáři nabízí?

Následující stránky jsou příběhem o zvláštní síle.

Síle, která,aniž si to mnozí uvědomují, řídí veškeré jejich jednání. Je to ona ruka, neviditelná nit, zvláštní kouzlo, něco mezi nebem a zemí, motor všeho dění. A právě tuto energii vzdělaná psycholožkastále někde na blízku cítí, a proto ji hledá. Když ji nalézá, je jí natolik okouzlena, že si nevšimne, jak nad ní tajemná moc časem převládá, až ji zcela ovládne.

Na úvod

Alena je úspěšná, krásná žena, která má vše, co si kdy přála. Ona sama denně uzdravuje lidské duše. Ve své poradně vyslechne tolik lidského trápení v podobě rozmanitých životních příběhů, že ji to naučilo vidět sebe samu z nadhledu. Svůj život by neměnila, přesto stále cítí, že jí něco chybí. Pátrá, přemýšlí, snaží se pochopit.

Je to láska, závislost nebo je to jen chemický koktejl na sebe vzájemně působících hormonů co za vším lidským konáním stojí? Nebo jde nakonec o napsaný osud a je na každém, jestli ho přijme, nebo se mu bude bránit?

Touha milovat a být milován. Lásku dávat i přijímat. Ale která z jejích forem je ta nejsilnější? Ne všichni mají to štěstí a může všechny její podoby poznat. Každému člověku přidělil osud jiné karty a je na něm, jak s nimi bude hrát. Které kouzlo, vznikající v našich srdcích, je tedy to nejsilnější?

Přijmout neviditelné síly, které nás řídí, není cestou snadnou, neobejde se bez utrpení. Její součástí je psychické i fyzické týrání. Je otázkou, zda je nutné tuto cestu postupovat. Na počátku každého rozhodování však stojí volba. Ano, či ne? A mladá žena se po dlouhém uvažování rozhodla riskovat. Natolik jí vlastní dokonalý život připadal nudný, že se rozhodla vytvořit paralelní svět.

Čtenář je na následujících stranách připleten do klubka rozmanitých vztahů, které představují druhou tvář sympatické paní psycholožky. Je možné, že je to opravdu ona? Na jedné straně uznávaná terapeutka, maminka a manželka, ale kdo se skrývá v jejím nitru? Má tato žena vůbec srdce? Kolik citu unese právě to její? Nezamotá se nakonec do vlastnoručně upředených sítí? Co ji zlomí? Kolik ženské tělo i duše vydrží?

A nyní už se laskavý čtenáři ocitáš v příběhu ….

Já psycholožka

Pořád dokola. Nikdy nekončící spirála. Poslouchám téměř stále stejné příběhy.Slova, věty, jejich obsahy. Jako přes kopírák.

Nepoučitelnost.

Životní zkušenost je nepřenosná.

Lidé jsou nepoučitelní. Někdy mě napadá, zda sescénáře jejich životních příběhůneprodávají v nějakém obchodě.

Úplně vidím takový zapadlý krámek. Starožitnictví, antikvariát, vetešnictví. Zkrátka jedna z těch provozoven, kde se dávno zastavil čas a minulost na vás dýchá už za zaprášenou výlohou, když se opatrně snažíte nahlédnout dovnitř.

Nenápadný, šedivý krámek. Zvlášťv dnešní době, kdy se každý snaží cídit, leštit, používat křiklavé barvy, za každou cenu přilákat pozornost. Proto vám to nedá, chcete zjistit, co se skrývá v jeho útrobách. Tajemství v současnosti už totiž moc dlouho nevydrží. Na jednom konci světa se něco stane a vy si o tom hned můžete přečíst. Takže záhada? To je to, co láká…A proto, až se osmělíte, vstoupíte. Cinknutí zvonečku oznámí vaši přítomnost a vy spočinete v objetí dávných dob. Někdy člověka ty staré časy až jako by pomyslně sevřou podivnou úzkostí. Dusivý knedlík v krku, husí kůže po těle a po chvíli čůrky studeného potu stékající po zádech. Hmatatelný kontrast minulosti a přítomnosti. Dříve-malé otazníky, a teď-v jeden okamžik můžu zjistit, co se děje po celém světě. Minulost splývá v nezáživném prázdnu. Divné.

Kde to jsem? Vzduch je tu cítit směsicí pachu nevětraných prostor a nánosů prachu. Kdo by cídil staré věci. Lesk patří novotě.

A tak se z uspěchané ulice ocitnete v místnosti, kde čas nehraje žádnou roli. Rozkoukáváte se a očima automaticky hledáte prodavače. Pomalu se odněkud zpoza těžké plenty přišourá starý pán. Svým zjevem mezi tu veteš zapadá. Kdyby se nehýbal, klidně by se dal splést s voskovou figurínou, místním inventářem. Dojdeza vámi a ptá se, jaké že to máte přání. A vy pod vlivem tamní atmosféry přiškrceným hlasem žádáte knihu o tom, co vás zrovna trápí. Může to být cokoliv. A potom, zatímco on hledá knihu, kterou si přejete, se rozkoukáváte po místnosti. Rozhlížíte se a přemýšlíte.Kde se tu takový obchůdek vlastně vzal?

Stařík vámza pár chvilknihu najde a přinese. Zaplatíte, poděkujete a jako ve snu odcházíte. Nevšední zážitek doznívá a vy se těšíte, jak se po příchodu domů do hustě a drobným písmem natištěných řádků začtete. Nemůžete tušit, že právě držíte v rukou Knihu života.

A proto potom já, když tyto ženy, moje klientky, poslouchám, si uvědomuji, že už jsem něco podobného slyšela. Pořád dokola. Zase stejná struktura neboli osnova líčené události.

V tom zapadlém krámku si totiž zákazníci, aniž by to samozřejmě tušili, kupují knihu s příběhem životních pravd. V příbězích se najdou, a pak je doplní o svoje osobní, jedinečné detaily. Jako když krejčí upravuje šaty na míru. Střih uplatní mnohokrát. Používá jednoduchý, univerzální. Ale detaily vypracovává podle typu postavy. Pod jeho rukama se zrodí nový jedinečný kus. Zdálky vypadají všechny modely stejně. Zblízka maličkosti podtrhují originalitu a není možné najít věrnou kopii.

Ony dámy jsou zákaznicemi tohoto prodavačez obchodu s věcmi, které něco zažily. Nebo ten pán přišel z jiného světa? Proto ty ženy prožívají to samé.

Fantazie mi pracuje na plné obrátky. Mohlo by to takhle být? V duchu se usmívám. Říše snů a fantazie. Pestrý svět barev, zvuků, tvarů. Prostor, kde čas nehraje žádnou roli, nekonečno bez hranic.

„Mami, proč nemají dospělí lidé fantazii?“ překvapil mě kdysi můj syn, tehdy ještě malý školkáček. „Ale mají,“ uspokojila ho moje dvě slůvka. Mně však jeho otázka ještě dlouho nedala spát. Jak je možné, že čtyřleté dítě vysloví znepokojivý fakt ze světa nás dospělých? V nevinné otázce je ukryto tolik pravdy. Kolik dospělých skutečně o svoji fantazii beze zbytku přišlo? To stěny mojí kanceláře by mohly mluvit…

Kdybych si za každý rok mé psychologické praxe nadělovala dort s hořícími svíčkami, mohla bych jich letos sfouknout sice teprve deset, přesto mám stále častěji dojem, že už mě v mojí poradněnic moc nepřekvapí. Pořád dokola. Možná jen ten dort bych změnila. Ten hutný s oříškovou náplní bych vyměnila za lehčí, čokoládový a pak vanilkový s jahodami. A další roky za piškotový, tvarohový, později jogurtový. Až bych jednoho dne stála u toho nejlehčího, nejnadýchanějšího a nejsladšího. Dort Pavlova. Opravdové umění ho upéct. Nekonečně dlouhá doba pečení a pak se ta světlounká, křehká a sladká hmota jen tak rozplyne na jazyku! Lžička do úst vloží kousek, který se rozpustí a zbývá polknout pouze oslazenou slinu. Tolik přípravy pro obláčkově sladký efekt!

Ano, jazyk mění svoje požadavky častěji než život. Každá životní etapa nabízí podobná trápení. Ale vlastně, možná se chutě mění zároveň s životními okolnostmi. V které etapě se právě kdo nachází?

Příběhy mužů jsou, zdá se mi, trochu rozmanitější.Možná je to tím, že jich ke mně nechodí tolik jako žen, přece jen genderové stereotypy jsou pevně dané. A nad předsudky mávám rukou. Klientů mě vyhledává víc, než jsem schopná stihnout.Moje praxe jejímž výsledkem je spokojená klientela mi vytvořila dlouhé objednací doby.Každý den můžu zřetelně vidět, konkrétněji slyšet, jak jsou tyhle dva světy odlišné.

Muži a ženy.

Černá a bílá.

Hluk a ticho.

Příliv a odliv.

Protipóly.

Ambivalence.

Dva úplně odlišné světy.

Ženy řeší, muži nikoliv.

Muži hřeší, ženy nikoliv.

Ženy řeší, muži hřeší? Jak by to bylo jednouché, kdyby svět byl opravdu takto černobílý.

Podle mnohých ublížených žen znamenají tyto věty krutou pravdu. Realitu. Já to ve své praxi vidím poněkudjinak.

Ale to jim, svým klientů, vykládat nemůžu. Mým úkolem je pozorně poslouchat jejich slovům. S plným zaujetím. Klientkám, které mně líčí svá trápení stačí mnohdy právě pouze moje pozornost. Konečně je někdo vyslechne!

Umění naslouchat. Vnímat, nepřerušovat.

Zdánlivě jednoduché!

Už jako dítěti se mi kamarádi, holky i kluci, svěřovali tak lehce, až se nad vysloveným trápením a příběhy z Pandořiny skříňky poté, co ho vypustili na svět, samotní zaráželi.

„Jé, Aleno, já ti to vlastně ani nechtěla říkat. Ale to nějak samo.“

Případně si poté překvapeně nad sebou samými povzdechly: „A proč jsem ti to vlastně řekla? Vždyť jsme se bavili úplně o něčem jiném.“

Jako by si ulevili, když nečekaně vypustili džina z lahve ven a nechali ho napospas svému osudu. Apak dál, naprosto přirozeně jsme pokračovali v povídání o běžných dětských strastech, později přibyly záležitosti pubertální. Přemítali jsme o věcech, lidech a situacích povrchně, dětskýmaočima, zkrátka adekvátně k poznání raného věku. Často jsme se smáli, až nám slzy tryskaly. Nekontrolovatelné záchvaty smíchu. Z dospělého pohledu jsme se smáli nepochopitelným věcem, ale to už přece patří k bezstarostnosti dětských časů. Každopádně běžné povídání občas doplnily rozhovory z hloubi duše. O čem? O tom, co napadá každého bez rozdílu věku i pohlaví. Dumání nad životem, jeho krásami, ale i nepříjemnostmi a smysluplností.

Tuhle svoji schopnost jsem si uvědomovala, proto byla volba mého povolání zcela jasná. Jako gymnaziální premiantka jsem bravurně zvládla přijímačky na vysokou školu a poté s červeným diplomem už mohla rozjet vlastní kariéru. Nestačilo mi stát se součástí státního systému, proto jsem se poměrně brzy rozhodla pro praxi soukromou.

Mgr. Alena Novotná, psycholog, terapeut. Gender si na mě nepřijde. Psycholog mi zkrátka zní lépe než psycholožka. To mi připomíná stonožku. Docela nechutný hmyz. Jistě se najde někdo, komu se tento živočich líbí, ale ve mně vyvolává nepříjemné pocity. Znechucení, odpor. Nepříjemné mravenčení v oblasti žaludku. Brr.

Proč mě napadá zrovna tento tolikanohý členovec?Nevím, někdy sice zvládám více činností, jako bych těch rukou měla víc, ale, i když nemám nic proti hmyzu, stonožky se mi nelíbí. Proto používám mužskou verzi označení.

Je až s podivem, že mě na tento fakt nikdy nikdo ještě nepoukazoval.

Zřejmě, když vás uvítá vysoká blondýna, máte naprosto jasno, s kým, že máte tu čest. A nenapadají vás nesmysly. Jde tujen o formalitu. Maličkost. A vysoká, štíhlá, udržovaná žena, lhostejno zda slečna nebo paní, zkrátka ve většině mužů vyvolá stejný dojem.

Instinkt.

Pudy. Přírodu zkrátka neošálíš.

Občas se zamýšlím nad faktem, že nezáleží, zda jsou mnou oslovení muži krátce plnoletí nebo jsou jimi ti, kteří již prožili svého života určitou nebo dokonce notnou část. Moje zkušenost potvrzuje pouze to, že opravdu genetickou výbavu neoblbneš.

Zkrátka nepotřebuji žádné důvěryhodné studie o tom, jak vnímají společný svět lidé kolem nás, respektive, jak muži vnímají ženy.

Mgr. Alena Novotná, psycholog, terapeut

Tolik selhání a příběhů chybujících lidských životů musím denně vyslechnout. Kdyby tyhle stěny mohly mluvit.

Jaký protiklad. Světlá, jasná, uklizeným dojmem působící místnost v protipólu bolestných životních trápení. Bezpočet vyslovených hnusných slov,co jsem zde již musela poslouchat se hodí spíš do prostředí kanálů a temných zákoutí než k těmto dokonale rovným plochám vyhlazených stěn barvy slonové kosti. Kontrast k tmavé podlaze jemně podtrhuje světlý nábytek a stylová originálnísedačka. Minimalismus rozbíjí a život do místnosti vnášejí moje milované orchideje a ostatní zeleň, kterou si prostě neodpustím.

Nemůžu jen tak sedět a pít kávu, číst si, tvořivě přemýšlet ani nečinně rozjímat, natož dlouhodobě pracovat v místnosti bez kytek. Necítím se tam dobře. Ke mně květiny patří. Uklidňující zeleň listů, obdivuhodná nádhera květů rostlin kvetoucích. Když svoje kancelářské rostlinstvo zaliji, cítím vůni hlíny.

Její specifický pach, který ve mně evokuje podzimní plískanice, sychravo, chuť zalézt do peřin a poddat se opojné moci spánku.

„Mami, jé, bez těch kvítek je vidět i ven. Nechceš to tak nechat?“, překvapil mě kdysi můj malý synek, když za mnou přišel s chůvoudo práce a zastihl mě ve chvíli, kdy jsemmyla okna a květináčenestály jako obvykle na parapetu, ale na stole. To proto, abych se k těm sklům vůbec dostala. No jo, paní doktorka nesnáší zašmudlaná okna. Než bych se s někým domluvila na jejich vyčištění, zvládnu to raději sama.

Šmouhy na okně. Šmouhy na duši. Nehodí se, aby ta, která se snaží léčit lidské duše dávala na odiv špinavé okenní tabulky. Tato kombinace jde dohromady asi tak jako levný luxus.

Existují nějaká neměnná pravidla, skryté zákony.

Indicie, které je patrné mít v paměti a dbát na jejich dodržování. Něco jako podprahová reklama. Na první pohled si jí člověk nevšimne a přesto působí. Útočí skrytě, tajně, ale dravě a jistě. Cíl trefí zdárně hned napoprvé.

Kancelář mi chodí uklízet paní a slečny ze specializované firmy. Co běžný úklidzahrnuje je striktně stanoveno ve smlouvě. Nic víc, nic míň. Pěkně bod po bodu, podpisem stvrzeno. A doprošovat se nějaké dámy, která mi sem přijde z agentury uklidit? I když bych jí připlatila? Na to už jsem příliš zkušená sledem životních událostí. Ve skutečnosti však nechci říct, že jsem na podobné tahanice už dost stará.Příliš zkušená zní lépe.

Posledně se na mě přede dveřmi mojí kanceláře jedna mladá kočka, evidentně studentka, brigádnice, dívala, jako kdybych spadla z Marsu, když jsem ji slušně poprosila, zda by nemohla, samozřejmě za velkorysý přípletek, umýt i okna.

Kašlu na to, mně to neublíží, naopak, považuji tuto činnost za relaxaci, a navíc si přitom popovídám i s mými rostlinami. Někdo se tomu směje, ale i zelené lístky potřebují péči a laskavé slovo. Jen rosa a vzduch nestačí. A když si s nimi kolikrát po pracovní době monologickypovídám, tak později žasnu, jak se mění. I když, je možná divný, že jim říkám to, co mě trápí a jim se potom tolik daří. Že by vstřebávaly negativní energii ze slov a samy je přeměnily v krásu?

Hm, zajímavá úvaha. Vznik, růst, proměna, jevy tvořící podstatu přírody. Obnova, zacelování, uzdravování. Budu o tom, jak rostliny mohou zkrásnět vstřebáváním negativismu ještě někdy přemýšlet.

Ve své kanceláři nejsem nikdy úplně sama. Pravda, občas musí za dveře, protože někteří moji klienti, tedy hlavně klientky ho dvakrát neprožívají, ale většina z nich ho považuje za stálý itinerář mého působiště. Živý itinerář. Taky musím dávat pozor na alergické klienty. Naštěstí alergií na zvířecí chlupy většina z nich netrpí. Na lidi, manžele a manželky, jsou mnozí z nich naštvaní prakticky neustále. A vztek, který k nim pociťují, taktopak sami označují. Jmenují alergie na různé členy příbuzenstva. Zvířata jsou tak často jediní, s kým nemají problémy, s kým se snesou bez konfliktů.

V kleci vedle mého pracovního stolu stojí příbytek zakrslého králíka, chundelatého chlupáče. Jeho výběr i volba jména představoval nelehký úkol pro Dominika i Leontýnku. Jak už je většině dětí, zejména však těm mým vlastní, tehdejší návštěva zverimexu proběhla trochu jako ukřičený tajfun, ale radost, kterou ten pár týdnů starý chlupateček způsobil, za to stála. Prý má jeho srst barvu jako piškoty, proto na něho ti mí dva vichorci začali volat Piškot a tohle jméno už mu zůstalo. Původně jsme ho vybírali domů, ale Sonny, náš labrador, by jeho přítomností trpěl a kocour si také své teritorium pečlivě hlídá.

Zeleň a králíček mě spojují s přírodou. Když si někdy říkám, že fakt tohle přece nemůžu poslouchat pořád dokola. Jakmile klient odejde, vezmu si ušáčka na klín. Hladím ho, vnímám hebkost jeho srsti. Dotyky kožíšku na mě mají uklidňující vliv. A zatímco králíka jedna moje ruka hladí, druhá zase ťuká do počítače údaje o předchozí návštěvě.

Dokumentace musí být. Přesně jak stojí napsáno v Etickém kodexu. Krátce vyslechnutý příběh a jeho interpretaci pod svými zkratkami shrnu, rutina. Zkratky a vlastní vysvětlivky. To je trik, který mě naučily roky praxe a mnohokrát se mi osvědčil. Jsem tak, jak se říká,vícv obraze i po delší době, kdy si některé věci ani pozorně naslouchající psycholog nepamatuje. Tyto značky mně pomáhají a já jsem potom svým klientům ještě blíž, což je pro moji důvěryhodnost i následnou doporučenou terapiižádoucí.

Místnost, kde mně lidé svěřují svá tajemství, působí naprosto luxusním a dokonalým dojem. Na tom jsem si dala záležet. Konzultace s architektem se vyplatila. Můj požadavek zněl jasně. Prioritou bylo, aby vše působilo čistě, moderně a luxusně. Tak jako já sama.

Takto mě vnímá okolí. Tak jsem si svoji roli nastavila.

Iluze dokonalosti.

Milá ke klientům, lidem, okolí. Diář mám zaplněný na půl roku dopředu. Osmihodinová pracovní doba, občas nějaké přednášky. Obraz povrchní bezchybnosti paní terapeutky dotváří ve své profesi taktéž úspěšný manžel, ředitel jednoho velkoobchodu, dvě děti, dcera a syn, dům se zahradou, kočka, pes, a ještě pár dalších zvířat.

Dvoukariérové manželství. Jsme jeho ukázkovým příkladem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hráčka nebo hračka?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.