Světlo ženy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Romain Gary

Světlo ženy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

SVĚTLO ŽENY

PESTRÁ

ŘADA

SOUDOBÉ

PRÓZY

/ Svazek 28

Světlo ženy

ROMAIN GARY

/ Přeložil Tomáš Havel

CLAIR DE FEMME

© Éditions Gallimard, Paris, 1977

Translation © Tomáš Havel, 2018

Cover photo © Malgorzata Maj

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-259-1006-1

ISBN e-knihy 978-80-259-1040-5 (1. zveřejnění, 2018)

I

Vystupoval jsem z taxíku, otevřel dvířka a vrazil do ní, nesla tašky, po chodníku se rozlétl chléb, vejce, mléko – tak jsme se potkali, za drobného, znuděného deště.

Muselo jí být zhruba jako mně, mezi námi jen nějaký ten rok. Obličej jako by čekal na bílé vlasy, až přijdou dotáhnout to, co mládí a půvab načrtly jen jako závdavek. Vypadala zadýchaně, jako by běžela ze strachu, že přijde pozdě. Nevěřím na předtuchy, ale už dávno jsem ztratil přesvědčení o svých nevírách. Slova „už tomu nevěřím“ vyjadřují zase jen jistotu a v životě neexistuje nic klamnějšího.

Snažil jsem se posbírat, co zbylo z potravin u mých nohou, a málem jsem přitom upadl. Musel jsem vypadat dost komicky.

„Nechte to být…“

„Omlouvám se… Promiňte, promiňte…“

Smála se. Okolo očí se jí hloubily vrásky, roky se snášely zpět na své místo.

„To nestojí za řeč. Už jsme toho rozbili víc… a lepšího.“

Už se otáčela a já jsem se najednou bál nejhoršího: mineme se, „jak se sluší a patří“, v souladu se zažitými konvencemi a návyky.

Zachránil nás taxikář. S úsměškem se ke mně naklonil.

„Promiňte, pane, ulici de Bourgogne znáte?“

„No… stojíme v ní.“

„Trafika na rohu s ulicí de Varenne, říká vám to něco?“

„To je přece tady.“

„Tak byste mi měl zaplatit, ne?“

Prohledal jsem kapsy. Neměl jsem už ani frank. Na letišti jsem je všechny vyměnil, tak jsem to chtěl vyřešit dolary, ale dostalo se mi ponaučení, že „tady jsme ve Francii“. Nevěděl jsem, co dělat, a ona mi přišla na pomoc, žena s bujnými bílými vlasy ve volném šedém kabátu za mě jízdné zaplatila a spíš ironicky než starostlivě poznamenala:

„Vypadáte, že máte potíže…“

Přitom jsem měl za to, že při pohledu zvenčí příliš viditelný nejsem. Neměl jsem na sobě uniformu prvního pilota, ale v očích cestujících i posádky jsem vždy dokázal budit dojem někoho, kdo s klidem nese zodpovědnost za lidské duše na palubě a je zvyklý řešit nebezpečné situace. Byl jsem na to vybavený, jak se říká: silná ramena a pevný pohled. Teď ze mě s každou uplynulou minutou zbývalo méně a méně, ovšem dnes existují pneumatiky, na nichž se dá i po píchnutí ujet ještě tisíc kilometrů.

„Máte pravdu, vážená paní, v klasických románech se v takových situacích lidé obracejí na kněze, nejlépe neznámého,“ přisvědčil jsem.

Nepodařilo se mi ji pobavit. Žebral jsem očima, musela to vycítit. Ještě nikdy jsem se neocitl v takové nouzi. Když jsem se později Lydie zeptal, co si v těch prvních okamžicích myslela, odpověděla vyhýbavě. „Měla jsem za to, že jsem půjčila sto franků úplně opilému chlapovi a že už je nikdy neuvidím.“ Ve skutečnosti nás život pustil k vodě, jednoho jak druhého, a tomu se odjakživa říká setkání.

„Ty peníze vám vrátím, trvám na tom…“

„Opravdu to nestojí vůbec za řeč.“

„Vypíšu vám šek, když dovolíte…“

Vracel jsem se z letiště. Odpoledne jsem se tam nechal zavézt, abych nastoupil do letadla do Caracasu, jak bylo dohodnuto. Posadil jsem se do kouta, čelem ke zdi, klobouk naražený hluboko do čela, a poslouchal jsem hlášení o odletech. Po sedmnácti letech strávených u Air France mě znala většina posádek, takže jsem si chtěl ušetřit setkání a přátelská vyptávání. „Kde se tady bereš, jako cestující? Půl roku dovolené, to si děláš blázny? A Yannik? Jo ták, ty teď jezdíš na dovolenou bez ní?“ Byl jsem tak zmatený, že veškerá má rozhodnutí se okamžitě projevovala opačnými skutky. Když oznámili let do Caracasu, prošel jsem halou, nasedl do taxíku a řidiči udal naši adresu v ulici Vaneau. Stačil jsem se včas vzpamatovat a poprosil ho, aby mě vysadil před trafikou na rohu. Bylo to moc blízko, bydleli jsme v té čtvrti už roky, někdo by mě mohl poznat. „V kolik hodin jste od ní odešel?“ – „Ve tři odpoledne. Cestoval jsem do Jižní Ameriky a letadlo…“ – „Viděli vás v ulici Vaneau v sedmnáct dvacet.“ – „Ano, vrátil jsem se.“ – „A domů jste nešel? Měl jste to přece kousek?“ – „Ne, zarazil jsem se právě včas. Ostatně, dohodli jsme se…“ – „Na čem?“ – „Nemám si co vyčítat. Nic jiného se nedalo dělat.“ – „V takových případech, vážený pane, je hanba zůstat naživu. Elegantní by od vás bylo střelit si kulku do hlavy.“ Ve vztahu k sobě samému jsem ironií nikdy nešetřil. Ale pokud jsem měl ještě pár let vydržet, musel jsem si na takové dotazy co nejdřív zvyknout. Neměly mít konce. Přitom bych si býval mohl vyčítat jedině to, že jsem nenastoupil do letadla. Nebyl jsem vrah, který obchází kolem místa činu, ono samo je prastarým zločincem už od té doby, co se točí kolem slunce.

Stáli jsme v dešti mezi potravinovými zásobami.

„Nějak se nemůžeme rozejít,“ poznamenal jsem.

Zasmála se a v obličeji se jí objevilo ještě víc uklidňujících vrásek.

Kavárna se jmenovala U Aryse. U pultu stál velmi elegantní muž v kabátě z velbloudí srsti a s borsalinem na hlavě, který na vodítku držel šedivého královského pudla, sestříhaného jako Versailleská zahrada.

Snad jednou z těch náhod, o nichž člověk neví, jestli skutečně náhodami jsou, ani zda se jedná o zlomyslný žert, nebo o laskavost, stál u jukeboxu výrostek – sám do něj hodil peníze – a poslouchal nějaký kousek od Chopina.

„Možná bude lepší mluvit, protože jinak se rychle dostaneme do slepé uličky a budeme se muset zase vracet… ‚Nevím, co dělám v téhle kavárně s mužem, kterého vůbec neznám,‘ na to myslíte?“

„Na to myslím.“

Přišel číšník.

„Dvě kávy se smetanou,“ objednal jsem a otočil se zpátky.

„No vida, už máme důvod, proč tu být.“

Pousmála se, trochu krutě.

„Já jen čekám na ten šek.“

„Panebože…“

Našel jsem v cestovní tašce šekovou knížku.

„Na jaké jméno?“

„Napište ho na doručitele…“

„Stejně bych chtěl vědět, jak se jmenujete, kdyby někdy v budoucnu…“

„Lydia Tovarská.“

Přitočil se ke mně muž s pudlem.

„Promiňte, pane… paní…“

Jediným pohybem zápěstí nadzdvihl klobouk.

„… Jsem krotitel psů a… mám takový dojem…“

„Las Vegas, 1975,“ odpověděl jsem.

Vypadal potěšeně.

„Co jste tam měl za výstup…?“

„Dělal jsem barmana v Sand’s.“

„Ach ano, už si vzpomínám…“

Podal mi vizitku. Señor Galba a u toho adresy agentur v New Yorku, Paříži a Londýně.

„Když je člověk pořád na cestách, nakonec už nikoho nepozná…“

Mlčel jsem. Pochopil, vypadal, že právě prohrál v ruletě všechno, co měl, smekl, nasadil si klobouk zpět na hlavu a odvedl pudla zpátky k baru.

„Vy jste v roce 1975 dělal barmana v Las Vegas?“

„Nedělal. Ani jsem tam nebyl. Ale ten chlápek potřeboval někoho poznat…“

Zvědavě a nikoli bez chladu si mě změřila.

„Když člověk tak rychle odhalí osamělost u někoho, koho nezná…“

„Do takových důvěrností bych se nepouštěl, vážená paní,“ namítl jsem nesmírně důstojně.

Rozesmála se a pár duchů kolem mě zmizelo.

„Říkám ‚vážená paní‘, abych dal jasně najevo, že zachovávám odstup… Neznáme se a věřte mi, že důležitost těch dvou káv se smetanou nijak nepřeceňuju… Před chvílí jsem do vás vrazil, o nic víc nejde…“

„Je od vás milé, že děláte legraci.“

„Kdybych vás mohl chvilku bavit na vlastní účet, hned by mi bylo líp: není nic ušlechtilejšího než někoho rozesmát. A co vy, u vás všecko v pořádku?“

Za sklem projížděla auta – byla to samozřejmě jednosměrka – a den se kabonil. Krotitel psů u baru se rychle opíjel, brzy si vystačí sám. Pudl ho ustrašeně sledoval, člověku není snadné porozumět.

Mlčeli jsme a závěr byl jasný: ticho nezačínalo být nesnesitelné. Připadala mi vyvedená z míry, ale možná jsem si jen potřeboval dodat naději.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Nejsem… Jsem…“

„To vidím. Trochu se vyznám v nouzových signálech. Představte si, že je mám nastudované. Před půl rokem jsem přišla o manžela a dcerku při dopravní nehodě. No… teď už se, myslím, můžeme rozejít.“

Podala mi ruku v rukavičce.

„Odvahu. Třeba se to urovná.“

„Určitě se vrátím do Francie začátkem roku, tak kdybyste neměla nic proti…“

„Neměla. Jedete daleko?“

„Do Caracasu.“

Dlouho se přehrabovala v tašce, ale nenašla ani tužku, ani papír. Šel jsem si k pokladně půjčit propisovačku a ona na růžovou stvrzenku na 6,30 franků, obsluha zahrnuta v ceně, napsala „Lydia Tovarská“, k tomu adresu a telefonní číslo. Vsunul jsem papírek do kapsy.

Laskavě se na mě usmála, jako na vyrovnání účtu, a šla. Nebyl jsem si jistý, že si budu pamatovat její tvář, tak jsem za ní vyběhl na chodník. Otočila se a čekala.

„Nic,“ řekl jsem. „Jenom abych vás příště poznal…“

Bílé vlasy měla dlouhé, až na ramena, nevěděl jsem, jestli je to proto, že se cítí mladě, nebo proto, že už si vzpomíná sama na sebe. Vysoké, vystouplé líce vzbuzovaly dojem, že černé oči jsou daleko od sebe, ponořené v hloubce, pohroužené ve vlastním království stínu; velice rovná obočí nesla uprostřed hlubokou vrásku, tak jako pták nese své tělo.

Na chvilku mi přátelsky položila ruku na paži.

„Měl byste jít domů a vyspat se. Zavolejte mi, až budeme oba zpátky z té veliké dálky, kde jsme teď…“

Kolem projel taxík a bylo po všem.

Podařilo se mi zabít půl hodiny.

Vrátil jsem se do kavárny. Židle zela prázdnotou. Byl tam popelník. Přítel z Las Vegas stál pořád u pultu, zvedl jsem se a šel ho morálně podpořit. Calvados, koňak. Velbloudí srsti se zvednutým límcem, starému borsalinu s širokou krempou junácky naraženému k pravé straně a pečlivě obarveným vlasům s krásnou šedí ponechanou na skráních bylo o třicet let víc než mým vzpomínkám: auta Bugatti, Delage a v kině Gina Manèsová s Jeanem Muratem. Nos měl pořádný, mefistofelský, zakrýval nádherné nosní dírky. Z olivově černých očí se dalo vyčíst Cassanovovo kdovíjak vysoké stáří, nos kontrastoval s ustrašeným pohledem a vypadal, jako by se nesl vpředu, aby našel pomoc. Měl vystoupení v Clapsy’s a zítra se svou společností – jedním asistentem, jedním šimpanzem a osmi pudly – odjížděl do Mexika a Jižní Ameriky.

„Světově známé číslo. Celé roky zkoušení… Životní dílo. Bohužel problémy s pojištěním. Tady…“

Sáhl si na srdce.

„Tři drobné infarkty. Smrt.“

„Prosím?“

„To je srbsky, smrt. Mluvím sedmi jazyky, ale nejlíp ji pojmenovali Slované, mají pro to ten nejsprávnější zvuk… Smrt srbsky, smiert rusky, śmierć polsky… Jako zmije nebo ještěr… U nás na západě zní dost vznešeně: mort, muerte, todt… Ale smrt… Člověk by řekl odporný prd, co se plazí po noze… jedovatější než jedovatý štír. Obecně mi připadá, že smrti připisujeme příliš mnoho cti.“

„Death, to taky docela syčí,“ dodal jsem.

„Přesně tak. A co teď děláte, když už nejste v Las Vegas?“

„Nikdy jsem v Las Vegas nebyl.“

„Aha, no tak to byl někdo jiný, někde jinde. Ale i tak to potěší. Přijďte se na mě podívat, dnes večer do Clapsy’s. Nechám vám zarezervovat stůl. Nepotkáváme se každý den… Nebo přijďte potom, na večeři. Co vy na to? Tady máte vizitku.“

„Už jste mi jednu dal.“

„Jsem ubytovaný v Quillonu, v ulici des Beaux-Arts. První představení končí v půl jedné, já jdu na scénu v jedenáct a pak ještě v jednu ráno. Určitě tam budeme mít nějaké společné přátele…“

„Za chvíli mi letí letadlo.“

„Kam?“

„Do Caracasu.“

Vedle nás si stoupl mladík a chtěl žeton na telefon. Telefonování ale nepřicházelo v úvahu. Nemohl jsem přiznat, že tam jsem, tak blízko, že jsem nikam neodjel.

„Byla půvabná, ta žena předtím. Nechci se vtírat… vypadalo to na rozchod.“

„Máte bystrý postřeh.“

„Ale ne, to bylo vcelku snadné. Hned jsem si říkal: tady něco končí.“

„Přesně tak. Cheers.“

„Na vaše. Ještě jednou to samé, pane vrchní. Já v životě poznal tolik žen, že jsem, abych tak řekl, byl pořád sám. Příliš znamená nikdo.“

„Hluboká myšlenka.“

„Ostatně, tak jsem přišel na své číslo… Nenechte si ho ujít.“

„Někdy příště,“ řekl jsem.

„Bohužel to budu muset brzy zabalit. Pojistky, to jsou vážně ohavné věci. Při první příležitosti vás nechají padnout. Jediné, co mi v té věci dělá starost, je Matto Grosso.“

Královský pudl nastražil uši a zdvihl šedivý, lysý čumák.

„Možná jste si všiml, že ze mě nespustí oči? Jako by věděl, co mám za potíže.“

„Smrt,“ opáčil jsem.

„Přesně tak. Má strach, že zůstane sám. Psi jsou strašně úzkostliví. No ale je možné, že umře dřív než já, už má věk… Bude mu čtrnáct.“

„Sakra. Jste spolu dlouho?“

„Třináct let. Patřil jedné ženě, kterou jsem moc miloval. Odešla s dvaadvacetiletým akrobatem – víte, ženy hodně rády pomáhají začátečníkům – a Matta Grossa mi nechala, abych se necítil tak sám… Nevystupuje se mnou, není to profesionál, je to přítel. Mám osm pudlů a šimpanze. Škoda, že odjíždíte…“

Sáhl do peněženky a vytáhl další vizitku.

„Už jste mi jednu dal,“ zopakoval jsem.

Násobil důkazy o své existenci.

Povzdychl. Nechal jsem ho zaplatit. Dlouze jsme si stiskli ruce.

„Tak snad tady, nebo někde tam, ve světě… Rád jsem vás zase viděl. Moc.“

„Já taky.“

Vyšel jsem ven a zamířil ke stanovišti taxíků. Vytáhl jsem z kapsy útržek papíru a nadiktoval řidiči adresu. Zažíval jsem chvíle paniky a prázdnoty, ozvěny smíchu, vzplanutí vzpomínek, únava se přehrabovala ve stoce paměti a na povrch vyhazovala útržky štěstí. Zbytek byly obavy a výčitky. Každá uplynulá minuta vypadala jako vyrvaná zkamenělému času. Nejdřív jsem sundal hodinky a dal je do kapsy, ale bylo to ještě horší. Připnul jsem si je zpátky na ruku. Bylo šest hodin. Netušil jsem ani, jestli už to začalo, nebo skončilo. V té chvíli jsem měl být daleko nad oceánem, kdesi za místem, kterému piloti říkají bod, odkud není návratu.

Starý činžák v ulici Saint-Louis-en-l’Ile. Na poštovní schránce její jméno a třetí poschodí vlevo. Stoupal jsem po schodech. Byl na nich červený koberec a rostliny v květináčích.

Otevřela mi a chladně na mě pohlédla.

„Jako bych to nečekala. Pojďte dál.“

Obývák byl velice světlý. Jírovce dosahovaly až k oknům. Květiny nebyly žádné kytice a musela je sama koupit. Tóny indiánské flétny v sousední místnosti ohryzávaly samotu. Udýchané, vyčerpané, jako by vycházely ze sanatoria. Vzala si ode mě baloňák, tašku, klobouk a někam je odnesla. Pohledem jsem bloudil po stěnách, ale fotky musela mít někde blíž při sobě. Posadil jsem se do šedozeleného křesla. Ze sametu. Vrátila se a zůstala stát.

„Vy nemáte psa?“ zeptal jsem se. „Nebojte, nemyslím to jako kandidaturu. Psi jsou dnes hodně oblíbení. Nikdy po nich nebyla taková sháňka. Četl jsem to v novinách.“

Pozorně mě pozorovala, dalo by se říct lékařským okem. Když si někdo pustí domů neznámého člověka, který vykazuje příznaky ztroskotance, je opatrnost na místě. Musela se ptát, jestli kromě mě přežil ještě někdo.

„Vypadáte, jako byste strávil celou noc u výslechu. Na kriminálce. A samozřejmě nemáte alibi. Určitě to tak není, ale člověka to každopádně napadne. Vy jste… sledují vás.“

„Přesně tak.“

„Před chvilkou, v kavárně, jsem se vám s něčím svěřila. A vy jste skočil po prvním neštěstí, které vám přišlo do cesty. Tak teď to vidíte. Ani u mě doma není veselo. Jestli vás to utěší.“

Zíral jsem do modrého koberce, který jsem měl mezi nohama. Chtělo se mi ke všemu přiznat.

„Vzpomínáte na mého přítele z Las Vegas, z toho baru? S tím starým, šedivým pudlem? Jmenuje se señor Galba a sbírá infarkty. Dělá si o svého psa starosti. Nechce, aby zůstal sám. A pes z něj nespustí oči, jako by to věděl. Takže señor Galba se ožírá a pes ho úzkostně pozoruje… Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Hodil byste se mi. Mám krámek s kuriozitami v ulici de Bourgogne. Ale už nemám, kam vás tam dát. Zabral byste moc místa.“

Když se usmívala, objevil se docela jiný život – musela být dlouho šťastná.

Šla do vedlejší místnosti, znovu pustila stejnou desku a zesílila zvuk, jako by mě chtěla od sebe vzdálit, potom se vrátila.

„Srbsky se to řekne smrt a vyjadřuje to přibližně stejnou věc jako vaše indiánská flétna. To vím od señora Galby, je totiž mimo jiné i polyglot. Tak teď už všechno víte, takže můžu jít…“

Čekal jsem, ale nic neříkala.

„Nejsem opilý. A miluju jednu ženu… Tak jako je možné milovat ženu… někdy. Myslím, že vám to nemusím vysvětlovat, znáte to – jsme asi tak stejně staří…“

„Mně je čtyřicet sedm.“

„Čtyřicet tři,“ podotkl jsem.

Všiml jsem si, že se málem začervenala.

„Jak to, k čertu, můžete vědět…?“

„Lidi vždycky přehánějí. Namlouvají si, že je konec. Poslouchají zadýchanou indiánskou flétnu. Žijí sami, aby si dokázali, že to jde. Ale na někoho cizího se dívají, jako by to ještě bylo možné. A ještě vám prozradím, že vím i tohle: dva nešťastní ještě nejsou zárukou toho, že spolu budou šťastní. Když se sejdou dvě beznaděje, může z toho sice vzniknout naděje, ale to je jen důkaz toho, že naděje je schopná všeho… Nepřišel jsem sem žebrat…“

Lhal jsem, což byl také způsob žebrání. Šla ke dveřím a já za ní. Vzal jsem si své věci. Podala mi ruku.

„Doufám, že se přece jen ještě uvidíme,“ řekl jsem. „Za hodně jiných okolností.“

„Já taky doufám.“

„Dlužím vám ještě vysvětlení…“

„Nic mi nedlužíte. Ostatně zítra si to přečtu v novinách.“

Stál jsem venku. Podívala se na mě a já věděl, že má na krajíčku.

„Přitom nevypadáte jako lump,“ řekla zlomeným hlasem a zavřela dveře.

Měl jsem víc naléhat. Možná by mi něco dala.

II

Na letišti jsem si listoval v pasu. Toho roku jsem byl v Africe, Austrálii, obou Amerikách, měl jsem ještě platná víza. Poslouchal jsem hlasy neviditelných žen v amplionu a váhal mezi letem v devatenáct čtyřicet pět do Kamerunu, třiadvacet padesát do Ekvádoru, dvaadvacet deset do Brazílie a hotelem na Montmartru, kde bych se mohl zavřít a čekat na konec. Vybral jsem si Yaoundé a tropický prales v devatenáct čtyřicet pět, přebukoval letenku a šel jsem si zase sednout. Kolem prošla letuška a zvláštně se na mě podívala. Možná mě poznala. „Představte si, zrovna jsem viděla kapitána Folaina… Vypadal vyděšeně, byl neoholený… Co se mu stalo?“

„… Nechci být jako hračka rozbitá na kousky, Micheli. To je ponižující. V určité chvíli člověk narazí na otázku důstojnosti. Běž, jeď daleko, jak jsi mi to slíbil. Tam. Hlavu nech tady, doma. Neutápěj se v neštěstí, nemysli jenom na mě, nechci ti hlodat v hlavě… Musím tě opustit. Budu ti jinou ženou. Běž za ní, najdi ji a dej jí to, co já ti nechávám, ať to přetrvá. Bez ženskosti ty hodiny a roky vytržení, tu surovost, které se tak lichotivě a pompézně říká ‚osud‘, nedokážeš přežít. Se vší svou láskou doufám, že ji potkáš a že přijde na pomoc tomu, co z našeho vztahu nemůže, nesmí zemřít. Nezapomeneš tím na mě, ‚nezradíš mou památku‘, jak říkají nábožně ti, kteří svou zbožnost vyhrazují smrti a beznaději. Vůbec ne! Bude to naopak oslava, záruka přetrvání na truc tomu všemu, co nás pošlapalo. Doložení nesmrtelnosti. Musí ti pomoct zhanobit neštěstí – ‚nauctívali‘ jsme se ho po celá tisíciletí až dost. Příliš ochotně a pokorně skláníme hlavu před tím, co s námi zachází tak lhostejně a barbarsky. Pro mě je to otázka ženské hrdosti. Skoro až přežití. Vzpoura, způsob, jak bojovat za čest, odmítnutí nechat se potupit. Běž za tou neznámou sestrou, řekni jí, jak moc ji potřebuju. Odejdu, ale přitom chci zůstat ženou…“

Ohlásili let do Yaoundé, šel jsem si vyměnit dolary a ocitl se na dálnici ve směru zpět do Paříže. Když jsem taxikáři sděloval adresu, automaticky jsem dodal: „… třetí patro vlevo.“

Kývl hlavou na souhlas.

„Jednou to určitě přijde,“ řekl. „Francouz už by dneska nejraději nevylezl z auta. Zatím to ale ještě není dořešený. Snad mají výtah.“

Mrknul do zrcátka, aby se ujistil, že se směju. Smál jsem se.

Když jsem přijel do ulice Saint-Louis-en-l’Ile, byla už tma. Vyšel jsem nahoru a zvonil. Zalitoval jsem, že jsem poslal taxikáře pryč, býval jsem mohl zajet i za señorem Galbou, také čekal. Už jsem se chystal sejít dolů, když vtom se dveře otevřely. Měla zarudlé oči. Když mě uviděla, uštěpačně sebou cukla, jako by jí ještě záleželo na dekoru.

„O co tady vlastně jde? O instinkt lovce? Tak to jste na špatné adrese, tady to není – pokud vůbec někde… Tady nic nenajdete. Ani záchranný kruh…“

Vešel jsem a vzal ji do náruče. Cítil jsem její nehty v týle. Vzlykala. Věděl jsem, že nejde ani o mě, ani o ni. Šlo o nouzi. Byl to jen okamžik vzájemné pomoci. Oba jsme potřebovali zapomenout, odpočinout si na cestě, než svá zavazadla plná nicoty poponeseme zase o kus dál. Ještě jsme potřebovali překonat poušť, kde každý odpadlý kus oblečení rozděluje, oddaluje, týrá, kde pohledy uhýbají před nahotou, a nejen tělesnou, a kde ticho hromadí své kameny. Dvě bytosti na útěku, vzájemně se podpírající svým osaměním, a život čeká, až to přejde. Zoufalá něha, která je jen potřebou něhy. Tu a tam jsme v přítmí hledali pohledem oči toho druhého, abychom se ubránili nevolnosti. Fotka holčičky na nočním stolku. Fotka rozesmáté holčičky na krbu. Neumělý portrét, bezpochyby malovaný popaměti. Co jsme měli společného, se nacházelo u ostatních, ale spojovalo nás to ve chvilce vzdoru, v kratičkém boji s neštěstím. Nebylo to mezi námi dvěma, ale mezi námi a neštěstím. Nenechat se rozjet pod koly, o to šlo. Cítil jsem na tváři její slzy. Nikdy jsem nedokázal plakat, ona mi to ulehčila. Jakmile pocítila lítost nebo výčitky, pád, rozpaky, pocit viny, vstala, oblékla si župan a schoulila se v křesle s koleny pod bradou. Ještě nikdy jsem se v očích nějaké ženy neviděl jako takový vetřelec.

„Prosím,“ řekla.

„Dobře.“

Začal jsem si sbírat šaty, které se povalovaly na koberci.

„Vůbec nevím, proč jsem to udělala…“

„Malá smrt ve formě sebevraždy,“ napověděl jsem.

Pokusila se o úsměv.

„To bude ono. Nesmíte se na mě zlobit. Jsou chvíle…“

„Kdy je toho na člověka moc… všeho, ale hlavně ničeho. Mohli jsme to spolu vydržet ještě chvilku.“

„Nemám vůbec chuť být šťastná.“

„A kdo tu mluví o štěstí, Lydie? Já mluvím jen o vzájemné pomoci.“

„Dobře jste viděl, že… nejsem k ničemu.“

„Není divu, když to člověk dělá tak, jako by skákal ze sedmého patra…“

„Nesuďte mě moc přísně…“

„Ale prosím vás!“

Strčil jsem kravatu do kapsy. Vázat si potom kravatu, to vždycky působí hulvátsky.

„Kdy se to stalo?“

„Před půl rokem. Ale ne a ne to přestat… Říkám si, jestli to neprodlužuju… záměrně, abych ze vzpomínek udělala důvod proč žít. Bez toho… bych nevěděla, co tu ještě hledám. Byli u toho svědci. Říkají, že manžel najednou ztratil kontrolu nad vozem. Přitom nejel rychle. Nemůžu mu nic vyčítat. Malou posadil dozadu, vždycky to tak dělal… Možná to mezi námi skončilo už předtím a já potřebuju tuhle výmluvu, abych se na něj mohla zlobit…“

Přitiskla obličej ke kolenům, viděl jsem jen bílé vlasy. Potom zdvihla hlavu. V očích už měla zase ztrápený výraz.

„V takových případech je potřeba odjet někam daleko,“ poznamenal jsem.

Konečně jsem na rtech zahlédl náznak veselosti.

„Do Caracasu?“

„Do Caracasu.“

„To je trochu moc daleko, moc narychlo a jak jste říkal předtím v kavárně, potom se člověk bude stejně muset vrátit…“

Šla do kuchyně pro lahev whisky a skleničku.

„One for the road,“ nabídla mi.

„Čin-čin.“

Napil jsem se. Přátelsky mě pozorovala.

„Je to… čerstvé?“

„A co?“

„Jste sirotek, po ženě.“

Podíval jsem se na hodinky.

„Už to bude sto let,“ řekl jsem a odešel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Světlo ženy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.