Chicken Soup for the Soul: The Power of Positive:
101 Inspirational Stories about Changing Your Life Through Positive Thinking.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
Copyright © 2012 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement
with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2018

978-80-7252-783-0

(1) Jak je důležité mít se rád

Cihlu po cihle

Snad jsem nedošel tam, kam jsem se vydal,
ale i tak jsem, myslím, dosáhl svého cíle.
~Douglas Adams

Patřím k těm, kteří v životě prozřeli poměrně pozdě. Trvalo mi to osmatřicet let a stálo mě to jedno nervové zhroucení.

Jiní lidé možná najdou smysl svého života trochu snáz, ale my tvůrčí typy zkrátka máme sklon jít do extrémů a rádi si sáhneme na dno svých sil. „Bylo to to nejhorší období mého života,“ říkám dětem, „ale zároveň to bylo to nejlepší, co mě v životě potkalo.“

Možná vás zajímá, co je tak báječného na tom, předávkovat se léky proti úzkosti a skončit na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Nejsou snad v životě příjemnější věci? Třeba zamilovat se, mít dítě, dostat Nobelovu cenu za literaturu…

Tohle všechno jsem prožila (až na tu nobelovku, zatím), rozhodně je to skvělé a já jsem za to velmi vděčná. Ale ty krušné chvíle, které mě potkaly v osmatřiceti letech, přinesly nakonec mnoho úžasného ovoce.

Protože prakticky přes noc padly všechny zdi, všechny ty tlusté, vysoké, pečlivě vystavěné hradby, za kterými jsem se schovávala, a já byla najednou obnažená a bezbranná jako dítě. Neměla jsem se zač schovat, nezůstal mi žádný prostor mimo svět, byla jsem jen já, nahá jako želva bez krunýře, a ocitla jsem se na místě, kde už se nikdy v životě nechci ocitnout.

Když si zvyknete být za hrdinku, za tu, která si vždycky se vším poradí a všechno zvládne (nevyjímaje deprese, bulimii a podobné pohromy), nedokážete jen tak připustit, že potřebujete pomoc. Těžko to přiznáte sama sobě. Já jsem si hrála na silačku i v nemocnici, jen aby mě pustili. Byla jsem matka a potřebovala jsem fungovat, a ne ležet v posteli. Ale doktor mě naštěstí prokoukl (i když tenkrát jsem to ještě neuměla ocenit) a nepustil mě.

A tak jsem se ocitla tváří v tvář sama sobě. Byla jsem konfrontována se ženou, která se tolik snažila zavděčit druhým, že zapomněla na sebe. Do náhle uvolněného prostoru se vedraly pocity, které jsem se mnoho let zoufale snažila nevnímat.

Součástí léčebného programu bylo psaní deníku. Zaznamenávala jsem své myšlenky a pocity a kromě toho, že jsem se tím pomalu uzdravovala, se mi při psaní vrátila i dávno zasutá vzpomínka – kdysi jsem toužila stát se spisovatelkou. Ale tenkrát mi řekli, že je to k ničemu, že se psaním neuživím a že bych měla raději vystudovat něco pořádného a najít si normální práci. A tak jsem vystudovala finančnictví, našla jsem si solidní zaměstnání, byla jsem úspěšná, měla jsem pěkný plat… ale kdesi hluboko žil nepřiznaný pocit zrady.

Nevěřila jsem si natolik, abych v sobě našla sílu bojovat za svůj sen. Byla jsem poslušné děvče, „hodná holka“, která plní představy a očekávání svých nejbližších.

Ale ta hodná holka teď skončila na psychiatrii.

Když mě pustili, začala jsem docházet do intenzivního ambulantního programu, jehož se účastnili lidé všech věkových skupin. Na jednom terapeutickém cvičení jsem dostala za úkol nakreslit na tabuli čáru svého života a vyznačit na ní nejdůležitější události – dobré, zlé, nejhorší. Trvalo mi to hrozně dlouho, těch událostí bylo mnoho. Bála jsem se, že se ostatní začnou nudit. Ale ještě než jsem došla k přítomnosti, ozvala se jedna z mladších členek skupiny:

„Pane jo, tys toho prožila fakt hodně. Musíš být strašně silná. Já bych nepřežila ani půlku toho, co ty.“

Hned jsem mávla rukou a začala jsem se shazovat, jak bylo mým zvykem, ale když jsem se podívala na tu svoji čáru, poprvé mi došlo, že jsem toho vlastně prožila opravdu hodně. Ale dokud to neřekla ona, neuvědomila jsem si to. Měla jsem tolik práce, jak jsem se neustále snažila, usilovala, zvládala a bojovala, že jsem se nikdy nezastavila, nezamyslela se nad svým životem a neviděla, co všechno mám za sebou a přes co všechno jsem se dostala až sem. Byla jsem sice na psychiatrii, ale byla jsem naživu a začínala jsem znovu.

Pomalu, postupně, cihlu po cihle, jsem se začínala dávat dohromady. Každou cihlu jsem ale vzala do ruky, pečlivě si ji prohlédla a zamyslela se nad ní. Mám ji použít? Bude pro mě užitečná? Vybrala jsem si tenhle materiál skutečně já, nebo je to volba někoho jiného?

Takhle jsem postavila ženu, jíž jsem dnes. Díky tomu mám odvahu jít za svým snem z mládí – psát. A při kreslení čáry života mi došlo, že mám o čem psát. „Bůh mi dal dar, schopnost vyjádřit se psaním. A taky mi dal spoustu materiálu,“ říkám někdy s úsměvem.

Vždycky, když mi napíše někdo, koho zasáhl či ovlivnil některý z mých textů, jsem vděčná, že jsem v nejbolestnějším období dokázala najít smysl svého života.

~Sarah Darerová Littmanová

Hlásek

Slovo má sílu zničit i uzdravit.
Je-li slovo pravdivé a vlídné, může změnit svět.
~Buddha

Ležím na masážním stole a můj fyzioterapeut David se věnuje malému místu na mém rameni. Sténám. Zaryje hlouběji. Zaúpím hlasitě. Posune se o kousek výš a zasáhne nejbolestivější bod. Trhnu sebou a vykřiknu.

„Tady je to? Mám tlačit míň?“

„Ano,“ mumlám se zaťatými zuby.

David hněte něžněji a já sténám tišeji. „Dnes jsi nějak zvlášť ztuhlá,“ poznamenává a snaží se prsty rozmasírovat strnulé svaly za krkem a v ramenou. „Takhle zaťatá jsi nebyla… určitě už několik měsíců. Copak se děje?“

„Je duben,“ říkám. „Prostě je duben. Shakespeare měl pravdu, když tvrdil, že to je ten nejhorší měsíc.“

„Proč nejhorší?“ nechápe David. „Je tady jaro. Stromy se zelenají, tulipány kvetou…“

„Daně,“ heknu.

„Aha. Ale na ty je ještě dost času, ne?“

„Já už mám přiznání sepsané. Letos jsem se do toho pustila včas. A budou mi hodně vracet.“

„Tak to bys měla být spokojená, ne?“

Nahmátl další zatvrdlinu a já zasténala.

„A škola. V dubnu už mě nebaví učit ze starých materiálů, a tak si připravuju nové. A to zabere spoustu hodin.“

David opět zaryje prsty hlouběji do sevřených svalů. „A z těch nových materiálů můžeš učit i příští rok?“

„Můžu. A některé mám fakt dobře udělané. Začala jsem učit jinak a připravila jsem si věci přímo k tomu. Mám tam třeba častější opakování… A studenty to víc baví.“

David dál soustředěně dloube a hněte. „Ale to je fajn, ne?“

Povzdechnu si. Částečně proto, že to bolí, a částečně proto, že se dostáváme k tomu, proč doopravdy nemám ráda duben. Zklamání. Selhání. Lítost.

„No tak, Harriet. Jsi jako kámen, úplně to cítím. Pojď, rozmasírujeme to.“

Dlouze vzdychám. „No tak dobře, když už sis vzal do parády tělo i duši. Já nesnáším duben, protože mám v dubnu narozeniny. Protože jsem zase o rok starší a pořád slyším, že jsem za uplynulý rok zase nic nedokázala. Že jsem neshodila těch deset kilo, jak si pořád slibuju. Že jsem nedopsala tu knížku, kterou mám rozdělanou už šest let.“

David přestane masírovat. „Cože? A kdo ti to říká? To se necháš někým takhle sekýrovat?“

Chtěla jsem se ohradit, že nenechám, ale jen jsem otevřela pusu, došlo mi, že má pravdu. Jenomže mě nesekýroval někdo, nýbrž já sama. Hlas v mé hlavě, jenž patřil mně. Dala jsem hlas všem svým strachům, nejistotám a zklamáním. A používala jsem ho proti sobě.

„To já,“ odpověděla jsem zdráhavě a tiše, spíš pro sebe. „To já,“ zopakovala jsem trochu hlasitěji. A pak do třetice a ještě hlasitěji.

David začal opět zpracovávat strnulé svaly. „A co s tím budeš dělat?“

Žila jsem s tím hlasem tak dlouho, že mě ani nenapadlo, že bych s ním měla něco udělat. Nyní mi však začalo docházet, že mám na vybranou, a zvažovala jsem různé varianty.

„Asi mu řeknu, ať sklapne.“

Přemýšlela jsem, jakou má ten hlas sílu. Možná existuje ještě lepší možnost.

„Ne, nebudu mu říkat, ať sklapne. Řeknu mu, ať mluví hlasitěji. Akorát ho naučím říkat pozitivní věci. Připomínat mi, co všechno jsem dokázala. A ne, co jsem nezvládla.“

Myslela jsem na studenty, kteří mě mají rádi, na kolegy, kteří mě často žádají o radu, na autory z naší internetové literární skupiny, kteří si váží mých názorů, na redaktory z časopisů, novin a antologií, kteří nechávají otiskovat moje články a povídky. A najednou jsem viděla, že je tu mnoho dobrého, co by mi ten hlas mohl říkat – když mu to umožním.

A těch deset kilo, ta nedopsaná kniha a všechny ty další věci, jež jsem nezvládla? Dnes už vím, že nemá smysl trýznit se neúspěchy. Nefunguje to. Zkusím to opačně. A kdy jindy to otestovat než v dubnu?

Dnes už mi Davidovy prsty nepřinášejí muka, nýbrž slast. A hlásek dí: „No vidíš, jak je dobře, když si důvěřuješ.“

Ráda mu naslouchám.

~Harriet Cooperová

Boj s vnitřním tyranem

Těžko bojovat s protivníkem, jenž má základnu u vás v hlavě.
~Sally Kemptonová

Když jsem chodila na základní školu, šikanoval mě kluk jménem Scott. Dal mi přezdívku Tlustá držka a oslovoval mě tak při každé příležitosti. V autobuse sedával vždycky za mnou a celou cestu do mě dloubal, kopal do mého sedadla nebo mě píchal tužkou a dobíral si mě. A já se jen choulila v rohu.

Ale horší než Scott a všichni ostatní, kteří mě v dětství trápili, byl můj vnitřní tyran, jenž mě pronásledoval celý život, vytrvale mě shazoval nebo mi při rozmanitých příležitostech jízlivě syčel do ucha: „Mohla sis dát víc záležet,“ „Plácla jsi pěknou pitomost“ nebo „Tohle by normální člověk neudělal.“

Zvykla jsem si na to ponižování a vyrostla jsem v ženu bez sebevědomí, přestože navenek jsem působila jako úspěšný člověk. Studovala jsem s výbornými výsledky, na univerzitě jsem získala prospěchové stipendium, absolvovala jsem s vyznamenáním a jako lektorka jsem začala cestovat po celém světě. Z těchto úspěchů jsem se však nedokázala radovat, neboť mě neustále pronásledoval pocit, že stejně nejsem dost dobrá.

Když jsem se stala maminkou, přivedla mě má věčná úzkost z vlastní nedostatečnosti až na psychoterapii. Moc to ale nepomáhalo. Když jsem jednou terapeutce popsala jeden z nejhrubších způsobů, jímž mne sužuje můj vnitřní tyran, podívala se na mě soucitně a vzdychla:

„Ach, Saro, proč vy jste k sobě tak krutá?“

Chtěla jsem říct, že nevím. Že by mi to měla vysvětlit ona. Ale jen jsem se zastyděla a můj vnitřní tyran mi jedovatě zašeptal: „Vidíš, vždyť ty se nevyznáš sama v sobě. I tvoje terapeutka je z tebe perplex.“

Někdy v té době jsem se dozvěděla, že mám Sjögrenův syndrom, autoimunitní onemocnění. Touto diagnózou se vysvětlily roky různých bolestí, komplikované těhotenství nebo ztráta čichu. Hledala jsem někoho, kdo se zabývá celostním přístupem k léčbě, a navštívila jsem jednoho funkčního chiropraktika. Ten mi poradil pár změn v jídelníčku, nějaké doplňky stravy, a kromě toho mi doporučil psychoterapii. Překvapeně jsem se ptala proč.

„Protože to, jak lidé přemýšlejí, velmi ovlivňuje jejich fyzické zdraví,“ odpověděl.

A tak jsem opět zamířila na psychoterapii. Tentokrát jsem se ocitla u vlídné, moudré, duchovně založené dámy jménem Vicki. Spolu jsme začaly rozmotávat klubko mého zmateného myšlení. Živě si vybavuji naše první sezení, kdy jsem jí řekla o Sjögrenově syndromu.

„Je to autoimunitní onemocnění,“ vysvětlovala jsem. „Moje bílé krvinky napadají mé žlázy se zevní sekrecí.“ A pak mi to došlo. „To je komické.“

„Copak?“

„Jen jsem si uvědomila, že to je přesně to, co dělám já. Napadám sama sebe.“

Myslím, že mnozí lékaři by asi nesouhlasili s tím, že za mou nemoc může moje myšlení. Ale já jsem přesvědčená, že tam souvislost je. Napadám sama sebe myšlenkově a citově, a tak se tělo začne chovat stejně.

Po tomto prozření jsem se každopádně rozhodla pro změnu. V den svých čtyřicátin jsem si napsala do deníku:

„Příští rok na sebe chci být hodná.“

Bylo to náročné. Nejprve jsem se naučila identifikovat záludnou přítomnost tyrana ve svých myšlenkách. Samotnou mě překvapilo, jak často ke mně promlouvá a do čeho všeho se plete. Pak jsem se naučila mu oponovat. Například: „Nepovedlo se mi to dokonale, ale i tak je to dobré,“ „Každý někdy řekne něco, čeho pak lituje,“ nebo: „I dobrý člověk je jenom člověk a dělá chyby. Je to normální.“ I dnes někdy cítím, že mě chce můj vnitřní tyran srazit na kolena. Už ale vím, že v takovou chvíli mám na výběr: Myslet postaru a poddat se mu, nebo být na sebe hodná, být klidná a zdravá.

Má moje úsilí smysl? Podle mě určitě ano. Zřetelně vnímám změnu na myšlenkové a citové úrovni. A co se týče úrovně tělesné –
uvidíme. Uzdravení nějaký čas trvá. Jedno vím ale jistě: až se můj vnitřní tyran obuje do mého nového přesvědčení o propojení těla a mysli a bude rýpat, „Podívej, co sis způsobila,“ postavím se mu a řeknu: „Ano, ale už se to učím dělat jinak.“

~Sara Matsonová

Seznam

Moudrý je ten, kdo se netrápí tím, co nemá,
nýbrž se raduje z toho, co má.
~Epiktétos

Sedím v kanceláři šéfa osobního oddělení a strnule pozoruji, jak se mu pohybují rty, když se se mnou naučenými větami loučí, když mi rutinovaně přeje hodně zdaru v dalším životě a podává mi přitom krabici, do níž si mám sbalit svoje osobní věci.

Po dvaadvaceti letech u firmy bych si dovedla představit příjemnější způsoby rozloučení. Mohli mi třeba uspořádat večírek. Anebo aspoň koupit dort a balónky... Ne. Dostala jsem lepenkovou krabici. Tu teď i se svými věcmi pokládám na zadní sedadlo, usedám za volant a naposledy se dívám do zpětného zrcátka, v němž se mi z očí vzdaluje impozantní cihlová budova, kde jsem tolik let pracovala.

Co teď? přemítám rozpačitě. Co teď?

Musím přiznat, že nejsem zrovna z těch, co dovedou z kyselých citrónů udělat sladkou limonádu. Ale pamatuji se, že vždycky když o práci přišel můj muž Bill, na nás kolikrát „za rohem“ čekala mnohem lepší příležitost. Třeba když ho propustili z práce, sotva jsme se vrátili z líbánek. Oba jsme byli v šoku, ale pak si Bill našel práci na jihu a my tak dostali možnost okusit pravé slasti jižanského života. Když tam skončil, vrátili jsme se s jeho další prací zpátky na sever, kde jsme radostně obnovili styky s rodinou a starými známými. Když pak opět dostal výpověď, zaměstnala ho firma, která mu nabídla takový plat, že jsme si mohli koupit svůj první dům.

Takže to, že jsem teď přišla o práci, nám také určitě přinese nějaké požehnání! těšila jsem se.

Když jsem ale pár dní nato otevřela noviny, mé nadšení se počalo vytrácet. Došlo mi, že za současné ekonomické situace dostanu na pozici, na jaké jsem doteď pracovala, nanejvýš polovinu někdejší mzdy, že nemohu počítat ani s kdovíjakými benefity (budou-li vůbec nějaké) a kromě toho nejspíš budu muset dojíždět mnohem dál. Za těchto okolností jsem se tedy do nového zaměstnání dvakrát nehrnula.

Týden co týden jsem pečlivě procházela aktuální nabídku, ale nenacházela jsem nic, co by vyhovovalo mým představám. Takhle jsem jednou v neděli ráno bez nálady listovala novinami, projížděla titulky, informující o přírodních katastrofách, vraždách a přepadeních, a upadala do deprese. Ani komiks s Garfieldem mě už nepobavil jako kdysi. Bezmyšlenkovitě jsem procházela noviny tam a zpátky, když tu mi padl do oka barevný inzerát zvoucí na den otevřených dveří naší univerzity. Sjela jsem na inzerát prstem. Kolikrát jsem si slibovala, že se do školy vrátím a dostuduju, ale nikdy jsem si na to nenašla čas? Tato výmluva teď padla.

Vystřihla jsem si inzerát a položila ho na kuchyňskou linku ke slevovým kupónům.

Týden mi trvalo, než jsem našla odvahu podívat se na něho znovu. Zmocnily se mě pochyby. Jak bych zaplatila školné? Dokončení studia by trvalo nejméně dva roky. Můžu si dovolit takový závazek? A mám vůbec – intelektuálně! – na to, abych se po více než dvaceti letech vrátila do školy? Nejsem už na takovou věc moc... stará?

Svěřila jsem se se svými obavami manželovi.

„Děláš si starosti s imaginárními nedostatky,“ řekl mi. „Soustřeď se raději na to, co máš.“

Ten večer jsem sedla a udělala si kompletní osobní inventuru. Vzala jsem papír a tužku a sepsala si všechny své devizy: na prvním místě mozek, zdraví, energii, vášeň. Uplynulo patnáct minut, a já stále psala. Bylo toho tolik! Uvědomila jsem si, že na to mám – intelektuálně. Ale co po finanční stránce? Školné, skripta a všechny ty další věci – když jsem teď navíc bez práce? Máme ušetřeno něco peněz na rekonstrukci domu. Možná by to mohlo počkat. Taky máme pár starožitností, které by se daly prodat. Rychle jsem to spočítala. Vyšlo mi, že bychom s odřenýma ušima zaplatili první semestr. Ořezala jsem si tužku. Když přestaneme chodit do restaurací, do kina a na „procházky“ do nákupních center – jinými slovy, začneme žít zcela asketicky – mohli bychom ještě něco ušetřit. A na zbytek si vezmu studentskou půjčku.

Prezentovala jsem svůj plán manželovi.

„Nemám, co bych namítl,“ prohlásil k mým propočtům a návrhům. „Směle do toho.“

A tak jsem se do toho pustila. Lhala bych ale, kdybych tvrdila, že to šlo všechno tak hladce, jak jsem si vysnila. Mnoho nekonečných dní jsem proseděla shrbená nad knihami, častokrát jsem dlouho do nocí mžourala do počítače a šla spát až za kuropění. Jednou jsem se v zoufalství doslova porvala s tiskárnou, jež odmítala vydat stránku textu, který jsem měla ten den odevzdat, a v jednom semestru jsem málem přišla o rozum, protože jsem se rozhodla, že ve zkráceném termínu získám dvanáct extra kreditů. A celou tu dobu jsem se jako záchranného lana držela svého seznamu. Pokaždé, když mě trýznily nějaké pochyby, zadívala jsem se na svůj soupis, uvědomila si, co mám, a to mi vrátilo sílu jít dál. A dva roky poté, co jsem s papírovou krabicí opouštěla zaměstnání, jsem si nesla domů něco mnohem lepšího: univerzitní diplom – a příslib nové budoucnosti, nové kariéry.

Byl vlahý červen, mrholilo, a na mě čekal manžel. Políbil mě a stiskl mi ruku.

„Dokázala jsi to,“ řekl. „Já vždycky věděl, že to dokážeš.“

Pomyslela jsem na svůj seznam – pomuchlaný a opotřebovaný za ty roky. „Já taky,“ usmála jsem se na něho. „Já taky.“

~Monica A. Andermannová

Proč preferuji pozitivní přístup

Vyhýbej se lidem, kteří shazují tvé sny. To dělají malí lidé.
Ti velcí tě naopak přesvědčí, že i ty můžeš být velký.
~Mark Twain

„Mami?“ oslovila jsem jednou maminku – byly mi tenkrát asi čtyři a cosi jsem si přitom kreslila na papír fialovou pastelkou.

„Copak?“ otázala se maminka, aniž zvedla oči od knihy.

„Mohla bych být baletka?“

Maminka složila knihu do klína. „Když budeš chtít...“

„A mohla bych být zvěrolékařka?“

„Ano,“ přisvědčila maminka zcela vážně.

„A můžu být zahradník jako děda?“ Dědeček pěstoval tu nejlepší zeleninu, jakou jsem znala, a ty nejkrásnější a nejvoňavější kytky v širokém okolí.

„Jistě.“

„A můžu být malířka?“ Zadívala jsem se na svoji kresbu – měl to být koník.

„Proč ne?“

„Nebo spisovatelka?“ Právě jsem napsala svoji první báseň – o ponících. A byla jsem přesvědčená, že je skvělá – stejně jako naši.

„Můžeš být, čím budeš chtít. Když budeš hodně chtít, dokážeš to. A já s tatínkem ti pomůžeme, ať to bude cokoliv.“

Tato slova se mi vtiskla hluboko do duše a provázela mne celým životem. „Můžeš být, čím budeš chtít,“ – prosté, leč mocné poselství. To ostatní jsem pochopila, až když jsem vyrostla, a bylo to stejně silné – a pozitivní.

Rodiče mi odmalička říkali, že mohu dělat, co budu chtít, že mohu být, čím budu chtít. A já chtěla být (ne přesně v tomto pořadí): tanečnicí, malířkou, žokejkou, zvěrolékařkou, zpěvačkou, rockovou hvězdou, lékařkou, psychiatričkou, archeoložkou, vědmou, specialistkou na drahokamy, advokátkou nebo spisovatelkou. A to určitě ještě není všechno. Kdybych se zeptala maminky, jistě by tento seznam ještě doplnila.

O patnáct let později, už jako studentka univerzity, jsem mezi druhým a třetím ročníkem přijela domů na prázdniny a u večeře jsem oznámila rodičům:

„V létě chceme s Veronikou cestovat po Evropě.“

Rodiče se – k mému obdivu – nevyděsili.

„A máš našetřeno?“ zeptal se táta věcně.

Peněz jsem měla dost. Pracovala jsem při škole ve dvou zaměstnáních. A výdělkem jsem buď mohla umořit část studentské půjčky, anebo se s Veronikou, kamarádkou z Frankfurtu, vydat na nezapomenutelné putování po Evropě. V Evropě jsem nikdy nebyla. Nikdy jsem neletěla letadlem. A nikdy jsem nepodnikla nic dobrodružného.

Pustili mě.

A tak jsem se skoro tři měsíce toulala s kamarádkou, cestovaly jsme vlakem, stopem i pěšky a poznaly jsme skoro všechny evropské země. Zkušenosti k nezaplacení.

Vrátila jsem se jako jiný člověk. A nezměnila jsem se jen já, ale i mí (nervózní) rodiče. Ale jak mi slíbili, když mi byly čtyři, stáli za mnou při všem, do čeho jsem se pustila.

Stáli za mnou i ve chvíli, kdy jsem se rozhodla vstoupit do hudební branže. Ne ovšem jako zpěvačka nebo rocková hvězda, nýbrž jako manažerka hudebních skupin. Šla jsem za svým snem. Poznala jsem spoustu talentovaných lidí, cestovala jsem po světě (zase!), užila si spoustu zábavy a nasbírala i nemálo důležitých zkušeností.

A představte si, že zábavu si užili i naši. Když jedna z mých heavymetalových kapel koncertovala nedaleko našeho bydliště, nabídli se rodiče, že jim poskytnou ubytování. Všem čtyřem. Bylo to v osmdesátých letech, bláznivě barevných a nablýskaných osmdesátkách, kdy všichni (nejenom já!) nosili tlusté oční linky, divoký make-up a spousty laku na vlasy. A když u nás všichni kluci najednou zapnuli fény, vyhodili v domě pojistky.

A dostal táta strach? Hroutila se máma? Ne. Vzali to sportovně. Táta s kluky pojistky opravil, doladili kostýmy, nalíčili se a načesali si vlasy (kluci, ne táta) a táta jen hodil ramenem:

„To nic, to se stane...“

Jsem si jistá, že není mnoho rodičů, kteří by mohli říct, že měli doma rockovou kapelu, která jim v domě vyhodila pojistky.

Když jsem začala objevovat svoje duchovní já a absolvovala jsem určitě několik desítek různých kurzů a přednášek, začala jsem vnímat život jako pozitivní dobrodružství, a nevadilo mi, že nikdy nevím, kam mě zavede. Začala jsem psát příběhy. Některé mi vydali, některé ne.

Ale já jsem věděla, že mí rodiče za mnou stojí bez ohledu na to, co dělám, a to mi dodávalo sílu a odvahu jít za svými sny, pouštět se do nových věcí a na všechno se dívat pozitivně.

Opakuji si svou mantru spolu s citátem, jenž se připisuje německému filosofu Goethemu: „Pusťte se směle do čehokoliv, o čem sníte. Neboť ta smělost má v sobě tvořivou sílu, kouzlo.“

Ze svého pozitivního postoje jsem nikdy neustoupila. Vždy jsem věděla, že Vesmír je ohromné a zázračné místo.

Klíčem k pozitivnímu postoji je odvaha, pak také otevřená mysl a schopnost věřit v zázrak. A láskyplná podpora. To otevírá možnosti, které jsem si nedovedla ani představit.

Svůj pozitivní postoj jsem si uchovala v každé situaci, i v těch, co nebyly právě snadné. Podle mě totiž pozitivní postoj mění auru člověka a přitahuje k nám velké věci. Spočívá snad v tom to Tajemství? Nevím, nečetla jsem tuto knihu. Já jen vím, že negativní myšlenky dovedou napadnout mysl, srdce, duši i tělo tak, až člověk začne zaživa hnít.

Často říkám přátelům, jak moc mi pomohli mí rodiče svým pozitivním myšlením, tím, jak za mnou za všech okolností stáli. Většina z nich nemá takovou zkušenost. A mně je za ně smutno. Kde bych byla, nebýt podpory mámy a táty?

Ráda se obklopuji pozitivně smýšlejícími lidmi. Negativní lidé zabíjejí sny a berou člověku radost ze života.

Loni jsem se opět rozhodla učinit velkou změnu. Odešla jsem z práce (kterou jsem dělala – a milovala – osmnáct let), vykročila nad propast nezaměstnanosti a rozjela vlastní byznys. A píšu.

Ať se stane cokoliv.

Řekla jsem mamince: „Já vím, že to psaní jednou k něčemu bude, i když z něj teď skoro nic nemám. Musím dopsat knihu, a vím, že agent ji prodá. Já to cítím.“ A skutečně jsem to cítila. Byla jsem o tom do morku kostí přesvědčená. Netrpím pochybnostmi. Mým motorem je odvaha. Jen dál, dál, a dokončit to, co si usmyslím.

A maminka odpověděla přesně tak, jak by mi odpověděla před čtyřiceti lety:

„Já vím, že to dokážeš. Já ti věřím.“

A já tomu díky mámě věřím ještě víc.

~Syndee A. Barwicková

Mám štěstí

Kdo chce zpívat, píseň si vždy najde.
~švédské přísloví

„Pojď ke mně, zlatíčko moje,“ rozpřáhla paže má kamarádka, aby mě objala, sotva mě uviděla. „Včera večer jsem jela pro holku na trénink kolem firmy, kde pracuje ten tvůj, a už bylo skoro půl deváté a jeho auto tam pořád stálo! Chudinko malá,“ objímala mě a konejšivě hladila po rameni.

Přikývla jsem. „Přijel domů pár minut po deváté.“

„Mně je tě tak líto,“ vzdychla. „Být pořád sama s dětmi... Musí to pro tebe být hrozně těžké.“

Znovu jsem přikývla, já chudinka malá.

A takhle to vypadalo pokaždé, když jsem na ni narazila. Vždycky mě objímala, litovala a utěšovala.

Myslela to dobře, má dobré srdce. Její manžel hodně pracovně cestoval, a tak dobře věděla, jaké to je, když je žena stále doma sama, stýská se jí po muži, a navíc se musí sama starat o děti i o domácnost a všechno kolem.

Byly jsme na jedné lodi, tak proč se vzájemně nepolitovat?

Jenže já jsem se vždycky potom cítila strašně!

Měla jsem třeba namířeno do supermarketu na obyčejný nákup, ale když jsem cestou narazila na tuhle paní Sdílenou starost – Poloviční starost, odcházela jsem vždycky s těžkým srdcem a naštvaná na manžela (a se spoustou čokolády a slaných krekrů ve vozíku).

Tyhle návaly soucitu a lítosti škodily mému manželství. Alespoň na mé straně.

Muselo se to změnit. A tak jsem se rozhodla, že se budu na svoji situaci dívat úplně jinak.

Když jsem příště potkala kamarádku a ona zase spustila lítostivou, jen jsem pokrčila rameny.

„Jo, Erik přijel včera domů hrozně pozdě, ale on teď dělá na novém projektu, víš? A jestli jim to vyjde, firma bude moct přijmout dalšího člověka a Erik už toho nebude mít tolik,“ vysvětlila jsem jí věcně. „Takže když vydržíme pár měsíců, bude pak s námi doma mnohem víc.“

Přikývla. „To je hezké, ale co do té doby? Co teď?“

„Teď je to těžké, to je pravda. Ale mohlo by to být mnohem horší. Můj i tvůj muž mají práci, a to přece v dnešní době není žádná samozřejmost.“

„Ale oba jsou věčně pryč!“ vzdychla.

Měla pravdu, ale já nechtěla, abychom se zase začaly litovat. „To ano, ale díky tomu, že vydělávají, můžeme my být doma s dětmi a nemáme starosti s penězi,“ argumentovala jsem.

Přikývla. „Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Já jsem ráda, že můžu být doma s dětmi.“

„Naši muži nás mají tak rádi, že tolik dřou, abychom my pracovat nemusely,“ dodala jsem ještě. „Tedy abychom nemusely chodit do zaměstnání,“ upřesnila jsem.

Opět přikývla, a bylo na ní vidět, že přemýšlí. „Já jsem dřív dělala v bance. Byla to fajn práce, ale stýskalo se mi po dětech, hrozně nerada jsem od nich odcházela.“

„Přesně,“ přisvědčila jsem. „Já jsem zase učila. A vždycky jsem se těšila na letní prázdniny, až budu moct být s dětmi. Teď jsem s nimi pořád.“

„No jo,“ přitakala. „Jenže teď se mi zase stýská po manželovi, když ne po dětech.“

Pokrčila jsem rameny. „A když jsi dělala v bance, tak se ti po něm nestýskalo?“

Usmála se. „No jo...“

Cítila jsem, že boduji, ale ještě nebylo vyhráno. „Podívej se na to takhle: Naši muži mají práci. Spousta mužů taky není celý den doma, jenže práci nemají. Sedí v hospodě a pijí nebo hrají.“

„A ti nejhorší jsou u jiné ženské,“ dodala kamarádka se zdviženým obočím.

Usmála jsem se. „Takže my dvě patříme k těm šťastnějším.“

„Hm, patřím k těm šťastnějším,“ opakovala si a pak se rozzářila. „Jsem vážně ráda, že jsem tě dneska potkala. Cítím se nejlíp za posledních pár měsíců.“

I já se cítila mnohem líp. A proč bych se neměla cítit dobře? Mám muže, který hodně pracuje. Pracuje ale proto, že mě miluje. Pracuje proto, abych mohla být doma s dětmi, což byl vždycky můj sen. Pracuje proto, abychom mohli žít v hezkém domě a jezdit v dobrém autě. Pracuje proto, aby zajistil rodinu a abychom si mohli každý rok vyrazit na pěknou dovolenou.

Už se nebudu litovat. Konečně mi totiž došlo, že mám ve skutečnosti ohromné štěstí.

~Diane Starková

Konec výmluv

Kdo chce, hledá způsoby.
Kdo nechce, hledá důvody.
~neznámý autor

Mého těla se zmocnila nemoc. Nemohla jsem chodit, někdy ani mluvit. Přestaly mi fungovat čelistní klouby. Po náročné operaci jsem osm týdnů srkala brčkem kašičky. Do prstů mě chytaly křeče, měla jsem
je stále slabší a ošklivě zkroucené.

Po několika návštěvách u specialistů jsem se dozvěděla, že mám revmatoidní artritidu, agresivní formu, která napadá klouby a poutá lidi na invalidní vozíky. Nemoc se vymkla kontrole, plánované operace byly odloženy. Nebylo zbytí, musela jsem opustit místo sekretářky na právnické fakultě.

Můj lékař si nevěděl rady. I ty nejmodernější a nejefektivnější medikamenty mi pomáhaly vždy jen chvíli. Přitom u většiny nemocných se po několika měsících našel lék, který účinkoval. Můj lékař vytrvale hledal, nasazoval mi stále nové a nové léky, ale úleva byla vždy jen krátkodobá.

Díkybohu to nevzdal. Rozhodl se sáhnout k méně konvenčním metodám. „Každý den ohodnoťte svou bolest na stupnici od jedné do desíti,“ navrhl mi. Tímto dokumentováním vývoje možná zjistíme, jaká kombinace léčiv je nejúčinnější, a současně bychom mohli přijít na to, zda na nemoc nemá negativní vliv stres nebo životospráva.

A tak jsem si začala vést deník. Pečlivě jsem si zapisovala všechno, co by mohlo mít nějaký význam. Posledních několik let jsem to neměla lehké. Měla jsem za sebou náročný rozvod a snažila jsem se dát si život zase dohromady. A teď ta ničivá nemoc. Mohlo to být ještě horší?

Na papíře to vyvstalo zcela zřetelně: Můj život ovládají negativní myšlenky.

Abych se uzdravila, musím začít jinak myslet. Nemohu se neustále zaobírat jen starostmi a problémy.

Nebylo to vůbec jednoduché, ale začala jsem se učit vnímat to dobré. Postupně jsem si uvědomila, že na tom vlastně nejsem až tak zle. Mám dvě skvělé děti, rodinu, která mě má ráda, a neumírám na rakovinu, neselhává mi srdce. Mohla bych na tom být mnohem hůř.

A s tímto nastavením mysli jsem se rozhodla, že ta nemoc, kterou tak nenávidím, by mě nemusela ničit, ale že by mohla pracovat v můj prospěch.

Šla jsem ještě hlouběji a samotnou mne překvapilo, kolik mám v sobě odvahy a odhodlání. Inspirovala mě biblická moudrost krále Šalamouna. Podle něho je nejlepším lékem veselá mysl, neboť zlomený duch vysušuje kosti. Rozhodla jsem se tedy pro první možnost a toho dne jsem se začala učit přijímat své postižení a snažit se s ním žít. Ale aby to fungovalo, musela jsem se odnaučit myslet negativně.

Mé rozhodnutí myslet pozitivně mělo skvělé účinky. Nejprve jsem se ve svých čtyřiceti letech rozhodla vrátit na univerzitu. Tady jsem si uvědomila, co jsem už dávno věděla – že ráda píšu. Jak ale budu psát se znetvořenými prsty? Jako sekretářka jsem psala den co den, mé prsty létaly po klávesnici jako vítr, orientovala jsem se na ní i poslepu. Ty časy však byly ty tam.

Jeden známý se mi zmínil o počítačovém programu, který dovede převádět hlas na text. Ten nápad se mi líbil, jenže takhle bych nemohla pracovat doma. U nás doma se totiž neustále něco děje. A já jsem mezi svými blízkými šťastná.

A pak jsem jednoho dne vzala do ruky silnější obyčejnou tužku, takovou, jakou jsem psala v první třídě. Obrátila jsem ji, sevřela v pokroucených prstech a koncem, kde měla gumu, jsem začala vyťukávat do klávesnice. Levým palcem jsem dokázala zmáčknout klávesu Shift, abych napsala velké písmeno. Nebylo to snadné, ale můj mozek si po chvíli zvykl a přizpůsobil se.

Už jsem se neměla nač vymlouvat.

Zosnovala jsem plán a s odhodláním jsem se pustila do práce. Začala jsem hltat příběhy o tom, jak začínali slavní spisovatelé. Přečetla jsem na toto téma všechno, co jsem našla. Nejvíce mne inspirovaly příběhy o překonávání velkých překážek. Byla jsem přesvědčená, že i můj příběh jednou inspiruje druhé. A pomalu jsem začala sama psát.

Musela jsem učinit pár obtížných, leč nezbytných změn. Mám mnoho přátel, ale rozhodla jsem se, že se budu stýkat pouze s těmi, kteří budou sdílet můj pozitivní přístup k životu a tak mne budou umět pozvednout na duchu.

Také jsem se v rámci možností snažila zůstat co nejaktivnější a podílela jsem se na četných projektech, zvláště pokud bylo jejich smyslem někomu pomoci. Záhy jsem si uvědomila, že se víc usmívám, a to i když mi do smíchu zrovna není. Spřátelila jsem se s lidmi, kteří se v životě také potýkali s nějakými těžkostmi. A když mi bylo mizerně, často jsem věděla, že někdo je na tom v tu chvíli ještě hůř. Vzájemně jsme se povzbuzovali a dodávali si sílu.

Bylo to jedno z nejlepších rozhodnutí, jaké jsem kdy učinila. Namísto toho, abych se trápila tím, co všechno už nemohu dělat, jsem se každé ráno budila plna optimismu a navzdory svému postižení jsem se den co den těšila, jak se zase posunu o kus dál.

Psaní mě pohltilo. A čím víc jsem se soustředila na svoje příběhy, tím méně jsem vnímala bolest. Místo toho, abych seděla zhroucená v křesle se slzami v očích a ohřívací dečkou na zádech, jsem seděla u notebooku a zapisovala si nápady na další povídku. Když mě v noci probudila bolest, začala jsem přemýšlet o psaní.

Čím víc příběhů jsem napsala, tím víc se mi jich líhlo v hlavě. Napsala jsem spoustu článků o tom, jak se potýkám s nemocí, ale také spoustu textů o našich psech, o svém dětství, o životě na statku nebo třeba o místním záhadném případu vraždy. Za nějaký čas jsem sebrala kuráž a poslala texty do několika časopisů. Začali se mi ozývat redaktoři a moje sebevědomí rostlo. Spousta jich moje texty odmítla, ale někteří ne. A můj život se začal příběh po příběhu měnit.

Miluji svůj život. Negativní myšlenky se vytratily a přenechaly místo pozitivním. A já dnes už vím, jak moc se na mém zdraví podepsaly stres, strach, starosti a trápení. A když mě někdy přepadne sebelítost a myslím si, jak jsem na tom zle, hned poznám to staré zhoubné myšlení, usměju se a snažím se myslet jinak. Negativní myšlenky se vytratí, když je člověk neživí pozorností. Zbavte se jich a na jejich místo přijdou myšlenky pozitivní. Vezměte si k srdci slova krále Šalamouna a žijte s veselou myslí. Funguje to.

~Linda C. Defewová

Výběrová třída

Nesnaž se naplnit očekávání.
Prostě běž a udělej něco výjimečného.
~Wendy Wassersteinová

Dala jsem si záležet. Vyzdobila jsem učebnu portréty prezidentů, barevnými mapami, zarámovanou Deklarací nezávislosti a Ústavou. Do takto okrášlené třídy se pak před zvoněním začali trousit puberťáci, kteří vůbec nepůsobili jako studenti s eminentním zájmem o dějepis. Z jejich výrazu se spíš dalo číst, že je jim to úplně jedno.

Byla jsem naprostý učitelský zelenáč. Právě jsem vyšla ze školy a co do kantorských zkušeností jsem byla nepopsaný list. Byla jsem vděčná, že mám místo – byť na jedné z nejhorších středních škol ve městě. A hned jsem měla učit ve výběrové třídě – studenty, kteří si sami vybrali obsáhlejší a náročnější variantu výuky!

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem energicky. Ti, kterým jsem za to stála, mi odpověděli nepřítomnými pohledy. „Jsem velmi ráda, že mě vybrali právě do této třídy,“ pokračovala jsem. „Začínající učitele obvykle do takových tříd nedávají.“

Několik studentů zvedlo oči a vyměnilo si mezi sebou významné pohledy. Pozdě jsem pochopila, že jsem neměla přiznávat svou nezkušenost. Ale co...

„V této třídě budeme dělat věci trochu jinak,“ pokračovala jsem. „Protože vím, že vy všichni chcete víc.“

To už se na mě dívali i ostatní. Nechápavě.

„Ze všeho nejdřív změníme uspořádání lavic,“ oznámila jsem. „Při hodinách budeme hodně diskutovat, a tak postavíme lavice do kruhu, abychom na sebe všichni viděli.“

Někteří obrátili oči v sloup, ale vstali a dali se do práce.

„Výborně! Děkuji vám. A teď si všichni vyberte místo a začneme. Když na někoho ukážu, poví mi své jméno. A pak mi řekne, co nejvíc nesnáší na dějepisu.“

Konečně se objevilo pár úsměvů. A jak jsme si povídali, bylo jich víc a víc.

Amandě se nelíbilo, že dějepis je samá válka. José neměl rád memorování letopočtů a jmen. Gerald byl přesvědčen o tom, že nic z toho, co se stalo v historii, nemá žádný vliv na jeho současný život. „Proč by mě měli zajímat bílý chlapi, který jsou navíc už dávno mrtvý?“ děl.

Caitlyn neměla ráda zákeřné testy typu „vyber pravdivé tvrzení.“ Miranda zase nesnášela písemné práce.

Než zazvonilo, dostali se ke slovu všichni. Kdo by to byl řekl, že padesát minut uběhne tak rychle?

S informacemi od svých studentů jsem začala osnovat strategii. Žádné přednášení z učebnice. Žádné domácí úkoly typu „přečtěte si kapitolu a odpovězte na otázky na konci“. Ty děti byly bystré. Měly motivaci. Zasloužily si výuku, která by je oslovila.

Probírali jsme sociální i ekonomické dějiny, ne jen války, bitvy a generály. Ukazovali jsme si vazby dějinných událostí na ty současné. Učili jsme se chápat souvislosti. Četli jsme knihy o tom, jak historii prožívali obyčejní lidé – „Pětkrát přešlo jaro“, když jsme se učili o občanské válce, „Hrozny hněvu“, když jsme si povídali o Velké hospodářské krizi, nebo „Co nosili s sebou“, když jsme probírali válku ve Vietnamu.

V prověrkách mě zajímala fakta, ale cílila jsem i na schopnost samostatného myšlení. Žádné zaškrtávačky a doplňovačky.

Z počátku mě zaskočilo, jak chabou mají někteří studenti gramatiku a jak se neumějí písemně vyjadřovat. Někteří měli navíc potíže, když měli číst nahlas. Ale i na tom jsme při výuce dějepisu zapracovali. Mnohé děti nejenže chtěly, ale přímo toužily chodit na
doučování, chtěly na sobě pracovat a vyrovnat se svým zdatnějším spolužákům.

Čtyři studenti si můj předmět tak oblíbili, že vytvořili soutěžní tým a zúčastnili se celonárodní soutěže o „Dějepisný pohár“. Nevyhráli sice, ale radovali se upřímně i z čestného uznání, které si přivezli.

Školní rok se nachýlil ke konci rychleji, než jsem si stačila všimnout. Děti mi přirostly k srdci. Za léta praxe jsem jich pak poznala mnoho, ale tato třída zaujala v mé paměti výjimečné místo. Většině dětí jsem dala s čistým svědomím A nebo B. Nikdo neměl horší hodnocení než C.

Po poslední pedagogické poradě před letními prázdninami si mě k sobě zavolala ředitelka k závěrečnému hodnocení.

„Chtěla bych vám poblahopřát ke skvělému prvnímu roku,“ usmála se. „Vedla jste si skutečně skvěle – na to, že to byli samí repetenti.“

„Repetenti? Nerozumím. Já neučila žádné repetenty.“

Paní Andersonová se na mě zadívala. „Dali jsme vám přece nápravnou třídu. Měla jste to jasně uvedeno v papírech.“

Vytáhla ze složky na stole seznam mých studentů a podala mi ho. „A sama jste si snad všimla, jak se někteří studenti chovají, jak se oblékají... zkrátka že mají sami se sebou trochu potíže. Nemluvě o tom, jak bídně píšou, čtou a jak se vyjadřují.“

Vytáhla jsem seznam studentů ze svých desek a v jeho záhlaví stálo naprosto jasně: Výběrová třída. Ukázala jsem to paní Andersonové.

Překvapeně zdvihla obočí. „Ale to je veliký omyl! Jak jste dokázala učit ty... pomalé děti, jako kdyby byly...“

Nemohla jsem si pomoci a dokončila jsem větu za ni: „Jako kdyby byly chytré?“

Rozpačitě přikývla.

„Víte, paní Andersonová, asi je v tom pro nás obě velké ponaučení. Tuhle zkušenost bych nikde jinde nezískala. Ale nikdy na ni nezapomenu.“

„To ani já ne,“ přisvědčila a obkroužila slova „Výběrová třída“ červeným fixem. Pak vrátila papír zpátky do složky. „Příští rok to asi vytisknu na všechny třídní výkazy.“

~Jennie Iveyová

(2) Jak je důležitý správný pohled

Slepičí polévka ve vězení

Co tě nezabije, to tě posílí.
~píseň Kelly Clarksonové

„Svlékněte se a počkejte tady,“ ukázali na otevřené dveře do malé cely. Tady jsem čekal asi dvacet minut. Vězeňský pracovník mezitím pečlivě zkontroloval moje oblečení a potom je uložil do krabice, která měla být následně odeslána mnou určené osobě.

Potom mě jeho kolega prohlédl od hlavy k patě a ještě dál.

Vyplnil jsem formulář, týkající se odeslání osobních věcí, a ještě asi půl tuctu dalších dokumentů. V jednom z nich jsem měl vypsat, jak má být naloženo s mým tělem v případě, že ve federální věznici, kam mne převezou, zemřu.

Pak mě vyfotografovali ze všech stran, vzali mi otisky a vzorek DNA, vydali mi zelené vězeňské kalhoty, tričko a spodní prádlo a ukázali mi cestu, kudy půjdu z hlavní budovy asi půl míle do „tábora“, kde budu přebývat následující rok a den.

Byl jsem odsouzen za dva přečiny proti daňovému zákonu. Sice jsem správně vyplnil a včas odeslal daňové přiznání, avšak nepřiložil jsem šek. S placením daní jsem nikdy předtím problémy neměl. Vždycky, když se přiblížil termín, jsem peníze na daně nějak „vyčaroval“. Ale tentokrát mi holt kouzlo nevyšlo.

Šel jsem, kam mi ukázali. V „táboře“ mě uvítal neoficiální velitel. Provedl mě, vysvětlil mi, co a jak, a ukázal mi, kde budu spát. Vyfasoval jsem horní palandu v místnosti s dalšími sedmnácti chlapy, kteří mě pozdravili, když jsem vešel. Nebyl to žádný luxusní hotel (jaké jsem znával coby host, když jsem pár let dělal externího právního analytika jedné velké televizní společnosti). Neměl jsem u postele minibar a neměl jsem ani mobil, který mi tenkrát co chvíli zvonil, když mi volala produkční, abychom se dohodli, o čem budu mluvit na obrazovce CNN, MSNBC nebo Foxu v živém vstupu k nějaké aktuální kauze.

Aktuální kauzou jsem se nyní ironií osudu stal já sám. Jak jsem řekl jednomu z reportérů po vynesení rozsudku, „Prostě jsem to podělal. A soudce byl fér. Můj život nekončí. A já doufám, že se z téhle lekce něco naučím.“ Spousta lidí viděla tento můj výstup na YouTube a psali mi, jaký na ně udělalo dojem, jak jsem nad věcí.

Jen já jsem věděl, jak lžu. Ve skutečnosti jsem byl zoufalstvím bez sebe, přesvědčen, že můj život končí.

Ulehl jsem na kavalec pod stropem a snažil se sám sebe ujistit, že to budu mít za chvíli za sebou a pak budu zase normálně žít. Ale jak jsem uměl být přesvědčivý jako právník v soudní síni nebo na televizní obrazovce, tak tentokrát přesvědčování sebe samého o tom, že život jde dál a že přijde nějaké potom, kdy povedu život jako dřív, bylo docela marné.

Tři dny jsem se schovával pod dekou. Pak mi asi došlo, že nikdo nevyskočí a nezavolá „skrytá kamera!“, a usoudil jsem, že bude lepší vylézt a jít se seznámit s ostatními. Teď to přece bude moje rodina. A vědí o mně asi jen to, že jsem „nějakej známej právník, co má prachy“. Později jsem se dozvěděl, že se o mně po věznici říkalo, že jsem podmazal porotce. Neuváděl jsem to na pravou míru. Znělo to přece jen trochu zajímavěji než daňový delikt. Posléze jsem ale začal šířit drb, že jsem se porval s motorkáři a pár jsem jich brutálně zmlátil. Nikdo tomu nevěřil, hodně se tomu nasmáli.

Ze začátku jsem hlavně poslouchal. Chtěl jsem pochytit vězeňskou hantýrku. Po týdnu jsem znal tolik nových slov a rčení, že jsem si je začal zapisovat do deníku. (Mimochodem, zjistil jsem, že v knihovně mají moji první knihu s názvem „Jak můžete hájit takového člověka?“. Jak už jsem řekl, osud byl skutečně ironický.)

Pátou nebo šestou noc jsem si vzpomněl na scénu z filmu Lampasy, kde se představují vojáci-nováčci, jeden ujetější než druhý. Nejlepší je chlápek jménem Francis, který trvá na tom, aby se mu říkalo Psycho.

„JESTLI NĚKDO ŠÁHNE NA MOJE VĚCI, ZABIJU HO,“ prohlásil jsem do ticha správně maniakálním tónem. Nikdo ani nepípl. Nejspíš přemýšleli, jestli si dělám legraci, nebo jsem se právě nervově zhroutil.

„JESTLI NĚKDO ŠÁHNE NA MĚ, ZABIJU HO.“

Pár chlapů se zasmálo. Buď ten film viděli, nebo jim přišlo absurdní, jak mluví ten starý žid, co nevyleze z pod deky.

„JESTLI MNĚ NĚKDO ŘEKNE FRANCIS, ZABIJU HO.“

A to už se smáli všichni a od té doby každou chvíli někdo přišel s nějakou hláškou na téma „zabiju ho“.

Pár dní nato se v jídelně slavilo propuštění jednoho z vězňů, který tu byl už několik let. Já ho skoro neznal, ale druzí mě požádali, abych řekl pár slov.

„Ještě nikdy jsem nemluvil před lidmi, kteří by nemohli utéct...“ začal jsem řeč, která byla naprosto o ničem a napěchovaná všemi možnými vězeňskými termíny, které jsem ovšem záměrně použil v úplně špatném smyslu. Všichni se smáli a opět padlo mnoho zábran mezi mnou a mými rozmanitými spolunocležníky.

Každý vězeň měl svůj hrnek. Já jsem si na ten svůj z legrace černým fixem namaloval velkou lebku se zkříženými hnáty, abych nabral trochu „kriminálnických bodů“. Teprve po několika měsících jsem se dozvěděl, že je to emblém velkého vězeňského gangu!

Po zbytek pobytu jsem se snažil poznat co nejvíc spoluvězňů. Byli to většinou velmi zajímaví lidé, s mnoha z nich jsem se upřímně spřátelil. Jenže pak jsem se dozvěděl, že jakmile člověka propustí z vězení, není zvykem v takto navázaném přátelství pokračovat.

Většina spoluvězňů si oblíbila můj humor a díky němu i mě. Poznal jsem spoustu lidí, z nichž mnozí měli na svědomí mnohem horší věci než já. I takoví si ale často získali mou náklonnost a důvěru. Ve vězení jsou mezilidské vztahy úplně jiné než v normálním světě.

Když jsem odcházel, sliboval jsem všem, že s nimi zůstanu v kontaktu, ale jak už jsem řekl, to se nedělá. A to mě mrzí.

Můj život neskončil. O mém návratu k právnické praxi vyšlo několik článků v novinách. Slyšel jsem, že je četli někteří bývalí spoluvězni. Byli rádi, že o mně něco vědí, ale především viděli, že i po návratu z vězení se dá zase začít normálně žít. Můj příklad jim dal naději. Takže bych skoro řekl, že to za to stálo.

~Mickey Sherman

Jsem superhrdinka

Lidský duch je silnější než cokoliv, co se mu může stát.
~C. C. Scott

Byl to den jako každý jiný. Přišla jsem domů z práce, prohodila pár slov se spolubydlící, navlékla psa do kšírů a vyrazila na procházku. Před týdnem jsem se přistěhovala do centra San Diega, a tak Chibby, moje malá dvoukilová čivaví fenečka, nebyla hezky dlouho na pořádné procházce. Několik týdnů jsem řešila jen a jen stěhování a Chibby jsem zanedbávala. A tento večer jsem jí to hodlala vynahradit, hezky jí protáhnout nožičky a prozkoumat okolí.

Zamířila jsem do přístavu. Jednoduše proto, že jsem tam ještě nebyla. Po Ash Street jsem došla dolů k pobřeží, kde se mi otevřel úchvatný pohled na oceán a osvětlené lodě. Kotvila tu i historická loď Hvězda Indie, turistická atrakce. Zmocnilo se mě nadšení, že žiju na tak zajímavém místě, a oznámila jsem Chibby, že se projdeme kolem a hezky si to tu prohlédneme. A potom se najednou setmělo.

Když jsem zase spatřila světlo, zmateně jsem se rozhlížela po
jakési ordinaci.

„Co tady dělám?“ začala jsem ječet rozčileně. „Co se stalo? A kde mám psa?“

Přistoupil ke mně muž v bílém a cosi řekl, ale já ho nevnímala. Po celém těle, po nohou, po břiše, po hrudi a po krku jsem cítila chlad nůžek, jak mě vystřihával z oblečení, aby mě mohl prohlédnout a zhodnotit rozsah mých zranění.

Postupně jsem se dozvěděla, že mě srazila tramvaj. V místních novinách psali, že jsem utíkala za psem, který se mi vytrhl a rozběhl se přes koleje. Tramvaj mě prý vlekla asi deset metrů a na přiložené fotografii bylo vidět, že jsem ztratila boty, které ležely asi patnáct metrů jedna od druhé. Zřejmě mě to z nich vytáhlo, když mě vůz strhl.

Několik týdnů nato jsem dostala policejní zprávu. Policistův popis situace mě dodnes děsí:

„Když jsem dorazil na místo,“ psal, „seděla se zkříženýma nohama a psa měla v klíně. Neměla přední zuby a byla celá od krve. Brečela a prosila mě, abych jí pomohl najít zuby. Vzal jsem od ní psa a ona pořád opakovala: ‚Kde mám zuby? Pomozte mi prosím najít zuby!‘ Zřejmě byla v šoku.“

V nemocnici mi operovali obě zápěstí. Levé bylo rozdrcené, v pravém byly kosti téměř na prach. Lékaři je sdrátovali a sešroubovali kovovými destičkami, aby držely pohromadě, než srostou.

Po operaci mě umístili na pokoj číslo 522, jenž se stal na příštích devět dní mým druhým domovem. Nesměla jsem se hýbat a mohla jsem přijímat pouze tekutiny. První čtyři dny jsem podle kamaráda jen ležela a trpně přijímala svůj osud, ale pátý den jako bych se rozhodla, že budu za svoje zdraví bojovat. Vrátilo se mé staré já, a dokonce jsem vylezla z postele a pokusila se vybelhat z pokoje.

Vzpamatovala jsem se ze šoku a srovnala si v hlavě, co a jak. Lékaři mě informovali, že jsem přišla o několik zubů a některé jsou poškozené. Levá oční jamka, čelistní kosti, nos a spodní čelist byly různě roztříštěné, polámané a popraskané. Sedmý den jsem absolvovala rekonstrukční operaci obličeje. Kosti a kůstky byly opět sdrátovány a pospojovány osmnácti kovovými destičkami a více než šedesáti šroubky, aby obličej držel pohromadě.

Když mě propustili z nemocnice, vrátila jsem se do svého nového bytu, kde se u mé spolubydlící mezitím zabydlela moje matka, aby se o mě následujících šest týdnů mohla starat. Já jsem sotva chodila a obě zápěstí jsem měla v sádře, a tak jsem byla odkázána na pomoc druhých. Maminka se o mě starala báječně. Občas se zastavil i někdo z přátel, aby mi popřál brzké uzdravení, anebo alespoň poslali květiny či pohlednice.

Nevím, jak jsem se tenkrát ocitla pod koly tramvaje. A možná se to nikdy nedozvím. Nic si nepamatuji. Ale asi jsem prostě nedávala pozor, a tak jsem zavinila nehodu a do smrti s tím budu muset žít. Dozvěděla jsem se ale důležitou věc o fyzickém i duševním uzdravování: velmi záleží na tom, jak se k tomu člověk postaví.

Necelý měsíc po nehodě jsem byla zpátky na univerzitě. Bylo to náročné, měla jsem ještě bolesti, ale dalece to předčilo očekávání lékařů. Ti po operaci řekli matce, že se v dohledné době rozhodně nebudu moci vrátit do práce. A já se vrátila, plná odhodlání. Ještě jsem neměla za sebou operaci zubů, a tak jsem několik týdnů přednášela bezzubá. Nechtěla jsem, aby mi mé postižení řídilo život.

Chirurg, k němuž jsem chodila se zápěstími, mi na každé kontrole říkal, že jsem ukázkový příklad toho, jak přístup ovlivňuje proces hojení. Měl mnoho pacientů, kteří si jen zlomili prst, a nadávali na život a naříkali, jak s tou rukou nemohou nic dělat, a vedle toho mě, s rozdrcenými zápěstími a sešroubovaným obličejem, šťastnou a plnou odhodlání. A byl přesvědčen, že se mi vše tak zázračně hojí právě díky mému pozitivnímu přístupu k věci.

Já jsem se však kromě pozitivního postoje naučila z této životní lekce především vděčnosti. Uvědomila jsem si, jaké mám štěstí, že mám rodinu, která všeho nechala, aby mi mohla pomáhat, a že mám spoustu přátel, kteří mě podporovali a podporují. Nedovedu si ani představit, jak těžko bych si udržela pozitivní přístup, kdybych byla na všechno sama.

Stále ještě nemohu žít jako dřív. Nedokážu si například sama zalít vločky mlékem, nezapnu si podprsenku nebo si nevyfoukám vlasy. Ale nelituju se. Raději hledám způsoby, jak tyto všední překážky překonat. Od maminky jsem si nechala mléko naporcovat do malých lahviček, abych si je mohla nalévat sama, nakoupila jsem si podprsenky se zapínáním vpředu a sehnala jsem malý lehký fén. Snažím se, aby můj život byl co nejnormálnější, a to mi pomáhá nepodléhat sebelítosti a uchovat si pozitivní přístup.

Nakonec jsem si uvědomila, že nejsem žádná oběť. Prostě jsem jen měla nehodu. Srazilo mě 15 tun železa. A já žiju. Nejsem oběť, jsem superhrdinka!

~Catherine Matticeová

Kveť tam, kde jsi vyrostl

Situace se nejlépe vyvine pro ty,
kteří se nejvíce snaží využít toho,
jak se situace vyvíjí.
~Art Linkletter

Sotva jsem uviděla ten nádherný byt s prosluněným obývacím pokojem a romantickým francouzským oknem, otevřeným do vydlážděného atria, byla jsem uchvácena a okamžitě jsem přesvědčila svého muže Joea, že je to přesně to místo, kde spolu budeme žít šťastně a spokojeně až do smrti. Velký byt v moderním bytovém domě, s elegantními vstupními dveřmi a velkými střešními okny. Byt na Crooked Lane číslo 6823.

Hned jsme zatloukli před svůj starý dům ceduli s nápisem „Na prodej“, a neuběhl ani týden a měli jsme kupce. Považovala jsem to za znamení z nebe a v duchu už jsem zařizovala naše přepychové hnízdečko na Crooked Lane. Ještě týž den, kdy jsme přijali kupcovu nabídku, jsme složili zálohu na svůj dům snů a začali balit!

Vkládala jsem do krabic naše věci a přitom si představovala, jak vařím v té krásné velké kuchyni nebo jak si po náročném dnu hovím ve vířivce. Ach! Jakmile se tam zabydlíme, začne nám rajský život! Těšila jsem se a nemohla se dočkat, až to bude.

Joe měl jiné sny. Těšil se, že už nebude muset sekat trávník a odhazovat sníh.

Kromě chystání na stěhování proběhlo i obvyklé papírování a schůzky. Schválili nám hypotéku. Kupec si prohlédl náš dům na Spring Mill Avenue a neshledal na něm jediné vady. Den D se blížil a my hořeli čím dál větší nedočkavostí. Odškrtávali jsme dny a ani nás nenapadlo, že by se něco mohlo zvrtnout. Ale problém už se řítil.

Seděla jsem za stolem v realitní kanceláři a zírala střídavě na prázdnou židli naproti a na hodiny na stěně, které ukazovaly, že náš kupec má už půl hodiny zpoždění, což bylo trochu divné, protože byl sám realitním makléřem.

Náš realitní makléř mu volal do kanceláře i na mobilní telefon, ale nemohl ho sehnat. Když to trvalo asi hodinu, můj muž vstal a prohlásil:

„Stačí. Odcházíme. A pokud tomu kupujícímu nepřišla do cesty nějaká tělesná újma nebo přírodní katastrofa, prodej rušíme.“ A odešli jsme.

Domů jsme dojeli mlčky, zaražení. Vlastně já byla zaražená. Na Joeovi bylo znát, že to v něm vře, třebaže nic nedal najevo. U večeře jsme nemluvili a já měla pocit, že mu jde pára z uší, jak uvnitř soptil. Neplánovali jsme, že bychom se stěhovali, aniž prodáme starý dům. Nepochybovali jsme o tom, že vše proběhne podle našich představ, a na nic jsme se neptali, protože jsme ještě nikdy dům neprodávali a neměli jsme tušení, co by se mohlo pokazit. A tak, když nás realitní makléř ujišťoval, že všechno půjde hladce, věřili jsme, že půjde. Jak jsme byli naivní!

Asi v sedm večer nám volal náš makléř a informoval nás, že kupce konečně sehnal, a ten se mu přiznal, že měl víc „želízek v ohni“ a má problém dostat hypotéku. A že když mu dáme ještě pár týdnů, určitě to prý klapne.

Joe přikryl dlaní sluchátko a otočil se na mě:

„Co myslíš, Annie?“

Já stála mezi sbalenými krabicemi a už jsem se viděla v elegantním bytě na Crooked Lane, a už už jsem vyhrkla: „Dejme mu ještě šanci!“ Ale pak jsem se podívala na svého uvážlivého, rozumného muže, impulzivní odpověď jsem spolkla a zavrtěla hlavou.

„Ne, Joe. Svou šanci propásl. Nedala bych na sliby. Nějak se mi to nechce líbit. Tomu chlápkovi už nevěřím.“

Joeovi se očividně ulevilo. Sdělil makléři naše stanovisko a rozloučil se.

„Tak, a je to, Annie. Z prodeje sešlo.“

„Co budeme dělat?“ zadívala jsem se na něj, jako by schovával v rukávu nějaké eso, ale srdce se mi svíralo.

„Tohle,“ opáčil a vytočil číslo makléře, který prodával náš byt na Crooked Lane.

Musela jsem odejít z místnosti. Když jsem si představila, že bychom spláceli dvě hypotéky, než prodáme dům, opotila jsem se i na místech, kde snad ani nejsou potní žlázy. Věděla jsem ale, že Joe nepůjde do žádného rizika. A viděla jsem to stejně. Vidina stěhování se rozplývala. Neslyšela jsem, co Joe říká, ale bylo mi jasné, že vysvětluje makléři naši situaci a žádá ho, abychom směli odstoupit od smlouvy.

Když dotelefonoval, přišel a usedl ke mně na pohovku.

„Je to lapálie, Annie. Trapná, hloupá, nepříjemná lapálie.“

Majitel bytu na Crooked Lane souhlasil s naším odstoupením od smlouvy, pakliže mu náš makléř písemně vysvětlí, co se stalo. Bručel, ale byl vstřícný. Náš makléř by byl sice raději dal ještě šanci nespolehlivému kupci, ale souhlasil, že majiteli napíše. Když se prach usadil, rozhodli jsme se s Joem, že si budeme hrát, jako by náš starý, malý dům na Spring Mill Avenue byl ten vysněný byt na Crooked Lane, a to zejména s ohledem na hypotéku. Splátka hypotéky na nový byt by byla dvakrát vyšší než ta současná, a tak jsme každý měsíc vypsali bance šek na dvojnásobnou částku.

V průběhu let jsme provedli pár kosmetických úprav – například jsme strhli staré dřevěné ostění nebo položili nové podlahy. Nemáme vířivku. A každý rok na jaře začne Joe bručet, že musí sekat trávu. Ale loni v prosinci jsme poslali poslední splátku hypotéky – o patnáct let dřív, než bylo v plánu! A bydlet bez dluhů, to je v dnešní době naprosto skvělá věc. Můžeme klidně spát. Máme dům, který je jen a jen náš. Dům, s nímž jsme za tu spoustu let srostli. Dům, kde to máme rádi. Náš domeček. Ale hlavně už víme, že je potřeba umět vidět světlou stránku věci. A že je hezké, když kytka kvete tam, kde vyrostla.

~Annmarie B. Taitová

Jednoduché jako abeceda

V pevném rámu mysli
pěkný obraz zdraví.
~neznámý autor

Byla jsem unavenější, než by měl být člověk v osmadvaceti, a tak jsem šla na prohlídku. Když přišly výsledky, dozvěděla jsem se, že mám hepatitidu typu C.

Neměla jsem představu, co to je, jen mi bylo jasné, že to nebude žádná výhra. Doktor se tvářil tak vážně, ba skoro truchlivě, že jsem měla chuť ho obejmout a utěšit. Zeptala jsem se na pár věcí, ale když začal mluvit, najednou jsem měla pocit, jako by se na mě začaly hroutit stěny ordinace, jeho hlas se proměnil v bílý šum a já nerozuměla ani slovu. Doktor vytáhl žádanku a napsal na ni „biopsie jater“. Opět jsem nevěděla, o co jde. Dal mi číslo, na které mám zavolat, a já šla.

Šla jsem po Columbus Circle, vál příjemný mírný větřík. Vrátila jsem se do kanceláře. Ze soukromé konferenční místnosti jsem zavolala své kamarádce Susan, která pracuje pro Lékaře bez hranic.

„Víš, co to je hepatitida C?“

„Samozřejmě. To je dost těžká choroba, obvykle chronická. Napadá játra. A může způsobit cirhózu.“

„Ale dá se léčit, ne?“

„Dost těžko. Někdy je potřeba transplantace jater. Ale tělo může nový orgán odmítnout a potom pacient umře. Proč to potřebuješ vědět?“

„Zrovna jsem přišla od doktora. Řekl mi, že mám hepatitidu C a že...“

„Cože?“ vyhrkla Susan.

„Říkal, že mám jít na... gastroenterologii...“ četla jsem z papíru. „Netuším, co to je. A že mi udělají biopsii.“

„Panebože,“ zajíkla se Susan, jako bych umírala.

Nalistovala jsem si v jednom časopise rubriku Nejlepší lékaři a k jednomu se objednala. Dr. Gastroenterolog neměl smlouvu s žádnou pojišťovnou, takže mě to stálo tři stovky.

Pár známým jsem svěřila, co mám za nemoc, a všichni mě litovali, jako bych byla vážně odepsaná, a tak jsem o tom už nemluvila.

Doktor Gastro měl olivovou pleť, řecký nos a metr devadesát. Představovala jsem si ho nahého. Dokud neotevřel pusu. Mluvil divně. A tvářil se při tom tak povýšeně, že bych ho nejradši kopla. A když se zadíval přímo na mě, vzpomněla jsem si na jednoho herce, který hrál sociopata.

Popsal mi virus do nejmenších detailů. To jsem ocenila. Pak mi ukázal plakát se dvěma obrázky jater – játra zdravá a játra napadená zánětem – zduřelá, ošklivá, fuj. Začala jsem se potit a sedla jsem si. Řekl mi, ať se se „slečnou“ (která mohla být mou matkou) na recepci domluvím, kdy přijdu na biopsii. Ta měla proběhnout v nemocnici. Dostala jsem strach. Chtěla jsem maminku (ačkoliv jsem jí od školky „maminko“ neřekla). S rodiči jsem vůbec ještě nemluvila, nechtěla jsem jim přidělávat starosti. Ale strach nakonec zvítězil, a tak jsem jim zavolala. Samozřejmě byli připraveni okamžitě všeho nechat a přijet za mnou. Hned se mi ulevilo. Trochu.

Když nadešel den D, všichni tři jsme se odebrali do nemocnice. Otec se tvářil zachmuřeně – jako vždycky. Maminka zatínala zuby, až jí skřípaly čelisti, a upřeně zírala na hrubý šedivý koberec. Jejich nervozita byla nakažlivá, přesto jsem byla ráda, že tam jsou se mnou.

Přišla si pro mě žena v bílém plášti a gumových botách, odvedla mě do malé místnosti, kde mi dala na převlečení košilku s necudně hlubokým výstřihem. Asi po dvaceti minutách, když jsem měla pořádnou husí kůži, mě položili na lehátko na kolečkách a sestra mi podala kulatou modrou pilulku, po které prý budu ospalá.

Další věc, kterou si pamatuju: doktor do mě zapíchl punkční jehlu a vytáhl mi z břicha kousíček jater. Díky místnímu znecitlivění jsem necítila vpich, zato jsem měla pocit, jako by mi valchoval játra gumovým zvonem, a nemohla jsem popadnout dech. Pak mě natočil na pravý bok – přesně na ten, který mě tak bolel – a sestra mě vezla na pokoj. Cítila jsem každičkou nerovnost podlahy.

Když pak za mnou doktor přišel, oznámil mi, že to vypadá docela dobře, a předepsal mi interferon alfa-2b. Ukázal mi balení s předplněnými stříkačkami a předvedl mi, jak si budu píchat injekce. Já trnula zděšením při pouhém pohledu na jehlu. Nezúčastněně mi odříkal výčet možných nežádoucích účinků:

„Mnozí pacienti pociťují příznaky podobné chřipce, trpí depresí, mají sebevražedné sklony...“

No počkat, pomyslela jsem si. Není lepší mít hepatitidu C – než tohle?

Nakonec mi dal předpis a já hned věděla, že s ním do lékárny rozhodně nepůjdu. Když jsem přijela domů, začala jsem obvolávat kamarády, jestli neznají nějakého dobrého doktora.

Kamarádka z Woodstocku mě poslala k nutriční poradkyni, která se specializovala na „celostní léčbu chronických onemocnění“. Poradkyně měla dlouhé vlnité vlasy, na sobě volnou halenu, dlouhou květovanou sukni – zkrátka Woodstock. Vlídně se usmívala a kladla mi spoustu otázek. Dívala jsem se, jak kudrlinkovým písmem píše do předtištěné tabulky svá doporučení. V pondělí jsem měla jíst proso a mrkev, v úterý hnědou rýži a celer, ve středu kroupovou polévku atd. Nahoru napsala velkými písmeny: „Žádný cukr. Žádné limonády. Žádné průmyslově zpracované potraviny.“ Představa, že odteď budu žít bez dietní coly a smetanové zmrzliny, mě zkrušila. Poradkyně naštěstí nebyla drahá. Složila jsem si její tabulku do peněženky. „A jdeme dál,“ řekla jsem si v duchu.

Doktor číslo pět byl specialista na choroby vnitřní.

„Léčím všechno od úst až po konečník,“ pravil. A navrhoval interferon, stejně jako dr. Gastro. Když jsem se zeptala na pravděpodobnost úspěšnosti, odpověděl otevřeně, že je to padesát na padesát.

„Takže polovina lidí se uzdraví?“

„No, to úplně ne. Polovina pacientů dobře reaguje na interferon alfa-2b. Ale polovině z té poloviny se nemoc do šesti měsíců vrátí a léčbu je nutné opakovat.“

Poděkovala jsem mu a opět si pomyslela: „Jdeme dál.“

Pomoc přišla až s doktorem číslo deset. O něm jsem slyšela v souvislosti s jednou rodinnou známou, jíž kdysi diagnostikovali rakovinu žaludku a dali jí dva měsíce života. Svěřila se do péče tohoto odborníka a žila ještě deset let. Dr. Gerald Epstein byl usměvavý a tlustý jako Santa Claus. Na uvítanou mi stiskl ruku oběma dlaněmi. Bylo to srdečné a upřímné a mně se to líbilo. Ukázal mi svoji knihu „Léčivé vizualizace: Představami ke zdraví“, a pak se mě zeptal, co ráda dělám. Řekla jsem mu, že mě baví moje práce grafičky, ale že ze všeho nejraději maluju. A on mi řekl:

„Tak namalujte játra. Dokonale zdravá játra. A pak si ten obraz pověste k posteli a dívejte se na něj vždycky, když se probudíte, a večer, než usnete. A představujte si, že vaše játra jsou stejně krásně zdravá jako ta játra na obraze.“

Připadalo mi to uhozené a otevřeně jsem vyjádřila obavu, že nejspíš pomalu umřu na cirhózu.

„Čtyřicet procent lidí s chronickou hepatitidou C nezaznamená za celý život žádné příznaky a umřou věkem. Buďte jednou z nich,“ odpověděl tak věcně a prostě, jako když Abraham Lincoln řekl: „Lidé jsou tak šťastní, jak se rozhodnou být.“

Vypůjčila jsem si anatomický atlas, abych se podívala, jak vypadají zdravá játra, a pak jsem si je namalovala akrylovými barvami na tlustou čtvrtku. Trvalo to dvě hodiny a játra byla perfektní. Koupila jsem jim rám, obraz jsem si pověsila na zeď v ložnici a každé ráno a každý večer nad ním meditovala, jako by to byla moje játra osobně.

Dr. Epstein mi doporučil, abych šla každý rok na odběr krve a nechala si udělat jaterní testy, abych jedla zdravě a dávala si pozor na škodliviny – léky, alkohol, kouření a průmyslově zpracované potraviny. Držela jsem se jeho rad. Dnes je mi padesát. Hladiny jaterních enzymů mám stejné, jako byly, když mi diagnostikovali hepatitidu. Jsou jen mírně zvýšené, protože mám stále v játrech virus, ten ale „spí“. Nedávno jsem byla na kontrolním ultrazvuku, a moje játra mají naprosto normální velikost i tvar – stejně jako na mé malbě. A za to vděčím svému pozitivnímu myšlení.

~Dorri Oldsová

Sítnice

Člověk se nemůže změnit, aniž trpěl,
neboť on je mramorem i sochařem.
~dr. Alexis Carrel

Když jsem přišel k sobě, na očích jsem měl obvaz. Pod ním se mi povedlo otevřít pravé oko, ale nic jsem neviděl, všechno bylo ve tmě. V hlavě mi tepala bolest, jako by mě někdo tloukl perlíkem, a ta bolest pomalu rozhlodávala znecitlivění levé strany obličeje. Chirurg mi připevnil k levému oku jakousi silikonovou síťku, která měla napomoci tomu, že mi odchlípená sítnice přiroste zpátky tam, kam má. Byl to už druhý pokus. Po první operaci vydržela sítnice na místě měsíc. Druhá operace byla invazivnější, „totálka generálka“, jak pravil lékař. A upozornil mě, že možná budou zapotřebí ještě další laserové úpravy, aby se sítnice skutečně dobře přichytila. A pak, když všechno půjde tak, jak má, mě čekají ještě dvě operace, při nichž se napraví škody napáchané operacemi předchozími. Můj život už nikdy nebude jako dřív.

„Už jste vzhůru?“ zeptal se ženský hlas. „Jak vám je?“

Neodpověděl jsem. Měl jsem vztek. Takový vztek mnou lomcoval, že jsem byl raději zticha. Chtěl jsem navždy zůstat v té temné jeskyni. Sítnice sice drží na místě, ale můj zrak je nevratně poškozený – vidím dvojitě, chybí mi periferní vidění, všechno je ploché, rozostřené a nedá se to napravit brýlemi! Mám sice skvělého chirurga, ale sítnici nelze přišít přesně tam, kde byla, a vlivem poškození a následných operací už nikdy neuvidím normálně. Nikdy! I když nebýt operací, přišel bych o zrak úplně.

„Jak vám je?“ zeptala se sestra hlasitěji.

Doufal jsem, že mi nebude chtít sundat obvaz. Ještě jsem se nechtěl podívat na svět jako postižený. Ještě jsem se nechtěl probudit do života, v němž nebudu smět dělat nic, čím bych mohl ohrozit svůj chabý zrak. Žádné skákání, žádné běhání, žádný softbal, tenis ani náročnější cvičení. Žádné běhání za míčem s vnoučaty.

Od první operace nedokážu dost dobře odhadovat hloubku, a tak jsem občas zakopl o obrubník nebo škobrtl na schodech. Vlivem poškozeného periferního vidění jsem vrážel do lidí v obchodech. Jednou jsem vrazil do skleněných dveří, což bylo směšné a trapné zároveň. Začal jsem chodit pomaleji. Celý můj život byl najednou omezen tím, že se musím pohybovat pomalu a dávat pozor. Kromě toho jsem viděl dvojitě, takže jsem občas sáhl vedle, když jsem chtěl něco vzít, a s velkými těžkostmi jsem třebas jen krájel řízek na talíři. Po této druhé operaci to bude ještě horší. Moderní technologie nejsou zase tak zázračné, aby mi mohly vrátit můj starý život. Nemám žádnou představu o tom, kdo teď vlastně jsem, a nechce se mi vylézt z bezpečné temné jeskyně do toho cizího světa, kde se nedokážu pohybovat. Nechci, aby si lidi mysleli, že tohle jsem já. Nechci, abych tohle byl já!

„Tak jak se cítíte?“

Jak se cítím? Nejradši bych jí řekl:

Za prvé: Tohle se mi nemělo vůbec stát. Odchlípení sítnice je většinou dědičné nebo způsobené nějakým úderem, nehodou, výbuchem. V naší rodině nikdo nikdy odchlípnutou sítnici neměl a já neměl žádný úraz. Tenhle problém měl mít někdo jiný. Pošťák by si ho měl vzít zpátky a doručit ho na správnou adresu.

Za druhé: Mám práci. Než zestárnu a opustí mě síly, musím udělat ještě spoustu věcí. Dejte mi ještě aspoň pět, šest let, ať to všechno dodělám.

Pitomá procházka. Šel jsem pomalu, nic zvláštního jsem nedělal. A najednou se mi odchlípla sítnice. Jak to?! A další den už se mi vrtali v oku, řezali, píchali, odsávali a přišívali… Jak to, že mě nic nevarovalo předem?

Za třetí: Můj život skončil. Ne, samozřejmě nepřestávám dýchat. Ale jaký smysl má takovéto přežívání? Já nejsem tak silný, nedokážu mít takový nadhled, abych dokázal žít jako postižený!

Tohle všechno jsem si říkal jen pro sebe. Ale přesně tak jsem se cítil. Ležel jsem na nemocničním lůžku nehybně jako kámen. A pak jsem ucítil manželčin dotek. Pohladila mě po ruce. Uklidnilo mě to.

„Já chci zase žít,“ řekl jsem jí v duchu. „Nechci, abys musela žít s takovým mužem.“

Carol nic neříkala, ale z toho, jak mě hladila, jsem cítil:

Za prvé: To, co se stalo, nemusí mít žádný důvod. Prostě se to stalo. Každému se někdy něco stane. Člověk si nevybere. A ty jsi měl štěstí, milý muži, velké štěstí, že tě nepotkalo nic horšího. Třeba si teď budeš víc vážit toho, co máš. Tohle je tvůj život. Nic z něj nepatří nikomu jinému.

Za druhé: Že máš práci? Příroda má taky práci. A hádej, kdo má přednost? Budeš muset tu svoji práci přehodnotit. Ber to jako příležitost zkusit nové věci, hledat nové cesty. Možná sis doteď kladl poněkud omezené cíle. A proč tě nikdo nevaroval předem? Miláčku, život není předpověď počasí.

A za třetí: Tvůj život skončil, jestli jsi o tom přesvědčen. Člověk nemůže ovlivnit, co se mu stane. Jen to, jak se k tomu pak postaví. Dostali jsme do vínku radost i utrpení. Pokud se rozhodneš pro vztek a zoufalství, budeš vzteklý a zoufalý. Pokud se rozhodneš pro odvahu, energii a humor, budeš to mít. Tvůj život může dál stát za to – když budeš chtít. Svou odtrženou sítnici neovlivníš. Ovlivníš jen svoje myšlení, odtržené od života. A my dva, milý muži, od sebe každopádně odtržení nejsme!

Žena poodstoupila, naklonila se ke mně sestra a opět se zeptala:

„Tak už jste vzhůru, pane Baumane?“

„Ano, jsem...“ zašeptal jsem ochraptěle.

~Garrett Bauman

Dobrodružství změny

Změna vždy přináší dary.
~Price Pritchett

Jsem vojenské dítě. Můj táta býval důstojníkem u námořnictva a za čtrnáct let jeho služby jsme se dvanáctkrát stěhovali. Když tohle někomu řeknu, obyčejně slyším:

„To pro tebe muselo být těžké.“

Nebylo. Každé stěhování bylo dobrodružství, příležitost, která mi dala vyrůst v to, co jsem dnes.

Na rodinných sešlostech naši vždycky oznamovali: „Byli jsme převeleni.“ A pak se vytáhla mapa a všichni se nad ni sklonili.

„Tady jsme teď a sem jedeme,“ zapíchl táta prst do místa našeho stávajícího bydliště a druhou rukou ukazoval náš příští domov.

Mohla jsem být smutná, že přijdu o svoji oblíbenou tajnou skrýš, ale já se těšila, jak si v dalším bydlišti najdu novou. Přesunovali jsme se kolikrát přes celé Státy, a tak jsem poznala různá podnebí. Ve škole jsem se učila dějepis všech amerických států, kde jsme bydleli, a takovou příležitost bych neměla, kdybychom byli žili jen na jednom místě. S bratry jsme viděli spoustu zábavních parků a muzeí. A takové zkušenosti mají děti z mnoha vojenských rodin.

Na dlouhých cestách za novým domovem pro nás maminka vymyslela hromadu různých her. Nejraději jsem měla zapisování registračních značek aut, která jsme potkali. Fascinovala mě jejich rozmanitost. A častokrát jsem přemýšlela, kam asi ti lidé jedou? Třeba se taky stěhují. Jedou k babičce? Nebo na výlet?

Kdybychom nesjezdili celou zemi, nikdy bych byla neviděla veverku kaibab, nemohla bych na vlastní oči obdivovat petroglyfy v Zionském národním parku nebo podivuhodně tvarovaná skaliska v kaňonu Bryce. Nezažila bych rafting na divoké řece, při němž jsme se vyklopili a nasmáli jsme se, až nás bolela břicha, nehrávala bych si u lesních potoků, neviděla bych vlny Pacifiku a Atlantiku. A i když mám ze všeho nejradši ten náš tex-mex, ochutnala jsem například i tradiční cajunská jídla nebo čerstvé ryby, a to ve mně probudilo touhu poznat všechny kuchyně, co jich jen Amerika zná. A pochybuji, že bych dnes ochutnala třeba kuřecí šavarmu, kdybych jako dítě nepoznala tolik rozmanitých chutí.

Když mi táta ukazoval cesty na mapě, připadaly mi ty vzdálenosti ohromné, ale dnes na ty tisíce mil vzpomínám s láskou. Největší dálku jsme urazili v létě roku 1970, kdy jsme se stěhovali ze Severní Karolíny do Kalifornie. Naši pokaždé rozdělili cestu na několik kratších úseků. Když jsem vyrostla, pochopila jsem, že ty zastávky dělají hlavně kvůli nám, mně a mým třem bratrům, abychom mohli vybít přebytečnou energii a nezlobili v autě. A my jsme ty dobrodružné zastávky zbožňovali.

Rodiče totiž vždy zastavili v nějakém národním parku, kde mnohdy naplánovali i nocleh, obyčejně pod stanem. Bylo nás šest, a proto nejspíš volili tu nejlacinější variantu. Ale díky tomu mám nádherné vzpomínky – třeba na nocleh ve Skalistých horách. Když jsme večer lezli do stanu, bylo jasno a nebe bylo poseto tisíci hvězd. A když jsme se ráno probudili, leželo na všem půl metru sněhu. Když jsme rozepnuli zip stanu, zírali jsme užasle do bělostné horské krajiny. A po chvíli jsme se zase zakutali do vyhřátých spacáků a dali si přídavek.

Snídaně z kotlíku nad ohněm chutnala vždycky mnohem líp než z kuchyňského sporáku. Rodiče měli při táboření vždycky víc práce než my děti. My jsme jen vylezly z auta, pomohly vyložit pár věcí a hned jsme zmizely v lesích a přípravu tábořiště jsme nechaly na rodičích. Nikdy nezapomenu, jak ve Skalistých horách voní borovice nebo jak šumí moře, když se ráno probudíte na pláži.

Vždycky, když táta oznámil, že „se zase postěhujeme“, popadla nás zvědavost. Budeme mít větší dům? Bude mít každý svůj vlastní pokoj? Bude dost velká zahrada, abychom si tam mohli hrát s míčem? A když jsme stanuli před novým domem, nadšeně jsme se rozběhli hledat odpovědi na všechny ty otázky. Vtrhli jsme dovnitř, pobíhali z jednoho pokoje do druhého a domlouvali se, kdo kde bude bydlet. Nevzpomínám si, že bychom se kvůli tomu někdy pohádali. Dovedli jsme se usadit v každém domě, jako by byl stavěn přesně pro nás, naše potřeby a představy. Jakmile jsme si „vytyčili území“, vyběhli jsme zadními dveřmi ven, abychom zjistili, jak vypadá zahrada.

Každé prostředí mě nějak nadchlo a nějak ovlivnilo.

Velmi ráda jsem to měla například v Camp Lejeune v Severní Karolíně, kde jsem se naučila milovat přírodu. Pamatuji se ještě, jak jsem užasla, když jsem poprvé otevřela zadní dveře. Les! Jen pár kroků od zadní terasy – borovice, buky, jasany. Jen co jsme mamince slíbili, že se budeme držet pohromadě a nepůjdeme daleko, jsme s bratry zmizeli mezi stromy. A v lese jsme pak strávili většinu odpolední. Když jsme se rok nato stěhovali, už jsme jej znali jako svoje boty. Ani poslepu bychom tam nezabloudili.

Kočovné dětství plné změn a dobrodružství mi dalo mnoho cenného do života. Nikdy se nenudím, ráda zkoumám nové věci a každou změnu beru jako příležitost se něco naučit. Vojenské dítě nemůže říct „Tady jsem prožil dvacet let!“, ale zase může vyprávět o státech, v nichž žilo, o dobrodružstvích, která je potkala na cestách, a o lidech, které poznalo.

~Gail Molsbee Morrisová

Perspektiva

Život není nikdy tak těžký, aby sis ho nemohl usnadnit tím,
jak se k němu postavíš.
~Ellen Glasgowová

Dyan je jednou z těch smolařů, kteří den co den brázdí ulice s nákupním vozíkem, v němž mají všechno svoje jmění. Já jsem se bezdomovcům vždycky vyhýbala. Nedovedla jsem pochopit, proč se rozhodli žít na ulici místo toho, aby měli nějaký hezký, teplý domov. Když jsem nějakého takového nešťastníka potkala, povýšeně jsem si pomyslela: „Já mám domov, studuji, mám skvělou rodinu. Proč by mě tihle lidé měli zajímat?“

Manžel mě napomínal: „Ti lidé třeba o domov přišli, přišli o živobytí, přišli možná i o rodinu a nemají kam jít.“ Přiznávám, že mě to příliš nezajímalo a stejně jsem nad těmi ubožáky ohrnovala nos.

A potom můj muž přišel o práci. Jeden den jsme měli slušný příjem, já pracovala na bakalářském titulu z psychologie – a najednou jsme neměli vůbec nic. Manžel přišel o práci už jednou, před čtyřmi roky. Tehdy jsme spotřebovali veškeré úspory a museli jsme vyhlásit bankrot. Teď nám tedy nezbývalo skutečně nic. Manžel sice mohl začít poskytovat poradenství, ale to vyneslo tak málo, že jsme museli obracet každý cent a s placením účtů jsme se měsíc co měsíc trápili. Ještěže jsme neměli dluhy na domě a na autech. Ještě jsme ale nesplatili závazky plynoucí z bankrotu, a tak nám právník navrhl, abychom prodali dům a jedno z aut. Propadla jsem hrozné depresi a přemítala, oč snazší by bylo to všechno skončit, anebo žít jako Dyan, stát se bezdomovcem, kterému se každý vyhýbá, a naskládat všechno svoje jmění do ukradeného nákupního vozíku.

V polovině prosince jsem dostala od své provdané dcery předčasný vánoční dárek – sto dolarů. Měla jsem co dělat, abych se před ní nerozplakala. Když odešla, rozhodla jsem se jet do obchodu a koupit pár ozdob, aby to u nás vypadalo trochu vánočně, a také trochu drobností „do punčochy“. A tak jsem sedla do auta a otočila klíčkem. Nic. Hlava mi padla na volant, jejž jsem sevřela rukama tak křečovitě, až mi zbělely klouby na prstech. „Panebože, prosím, ne! My si nemůžeme dovolit opravu auta! Co nás ještě čeká?“

Autobus mi ujel před nosem. „Tohle,“ odpověděla jsem si, usedla na dřevěnou lavičku a čekala dvacet minut na další autobus. Kabelku s drahocennými sto dolary jsem položila vedle sebe.

Vzduch voněl, protože před domem, který měl tu smůlu, že před ním udělali autobusovou zastávku, rostla skupinka borovic. Skrze mraky se marně dralo slabé zimní slunce. Přimhouřila jsem oči.

Najednou na mě padl stín a já ucítila zatuchlý pach nepraného oblečení a nemytého těla.

„Sedí tady někdo?“

Vzhlédla jsem. Ach bože, to je ta s tím vozíkem, řekla jsem si a místo odpovědi jsem si vzala kabelku a přitiskla si ji pevně k sobě.

Přistrčila vozík k lavičce a s úlevným výdechem si sedla.

„Holka, to je tak příjemný, moct si někde sednout.“

Podvědomě jsem se od ní odtáhla.

Opřela se a zvrátila hlavu. „Cejtíš to sluníčko?“

Zamračila jsem se. „Jaké sluníčko?“

„Když od října mrzne, tak jsou milý i tyhle slaboučký paprsky.“

Tupě jsem přikývla.

A potom se na mě podívala. A já na ni.

„Proč jste tak smutná?“

Odvrátila jsem zrak. „Proč myslíte, že jsem smutná?“

„Koukáte jak pes, to vidím. A taky máte červenej nos, stažený rty, jste bledá a máte ubrečený oči.“ Předklonila se a koukala na mě. „Nemám pravdu?“

Bezdomovkyně si o mě dělala starosti. Najednou jsem na tom byla hůř než ona. Bylo mi trapně. Ztratila jsem poslední zbytky sebejistoty. Svěsila jsem ramena a schovala tvář do dlaní. Nechtěla jsem, strašně jsem nechtěla, ale rozbrečela jsem se. Co se to se mnou děje?

„Potíže s penězma?“

Neochotně jsem přikývla. „Právník nám doporučil prodat dům, abychom měli na splátky...“

Ucítila jsem na prstech její dotek.

„Jsou horší věci než přijít o barák.“

„Horší věci? Co může být horšího?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši: Síla pozitivního myšlení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.