Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha vznikla na Univerzitě Karlově v rámci programu PROGRES Q09: Historie – Klíč k pochopení globalizovaného světa.

PhDr. ThLic. Drahomír Suchánek, Ph.D., Th.D.
doc. PhDr. Václav Drška, Ph.D.

CÍRKEVNÍ DĚJINY – NOVOVĚK

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6951. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D.
prof. PhDr. Jiří Mikulec, Csc.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 504
Vydání 1., 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Photo © commons.wikimedia.org

Vyobrazení na obálce: koláž čtyř významných představitelů reformačního období – anglického krále Jindřicha VIII., ženevského reformátora Jana Kalvína, zakladatele jezuitského řádu Ignáce z Loyoly a otce německé reformace Martina Luthera

ISBN 978-80-247-1468-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-1447-9 (pdf )
ISBN 978-80-247-3720-1 (print)

Heleně a Iloně

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Suchánek, Drahomír

Církevní dějiny – Novověk / Drahomír Suchánek, Václav Drška. --

Vydání 1. -- Praha : Grada Publishing, a.s., 2018. -- 504 stran

Anglické resumé

ISBN 978-80-247-3720-1

27-9 * 27-58 * 27-1 * 27-528 * 27-9“14/15“ * 930.85“16/17“ * 316.42 * 2-
1 * 27-72-77 * 271/279 * 27-662:3 * 322:27-67 * (048.8:082)

- církevní dějiny -- 16.-18. století

- křesťanská spiritualita -- 16.-18. století

- křesťanská teologie -- 16.-18. století

- křesťanská liturgie -- 16.-18. století

- reformace -- 16.-18. století

- osvícenství -- 17.-18. století

- sociální změna -- náboženské aspekty -- 16.-18. století

- křesťanské církve -- 16.-18. století

- organizace a struktura církve -- 16.-18. století

- křesťanství a společnost -- 16.-18. století

- křesťanství a politika -- 16.-18. století

- kolektivní monografie

27-9 - Dějiny křesťanské církve [5]

Úvod

Po více než čtyřech letech vychází druhý díl Církevních dějin, který je vymezen časovým obdobím sahajícím od počátků protestantské reformace až po předvečer Velké francouzské revoluce. Zatímco vylíčení raně křesťanských a středověkých dějin církve, o něž jsme se pokusili v prvním díle, umožňovalo uchovat důraz kladený na univerzalitu církve, která se až do sklonku 15. století vnímala jako jednotný organismus, reformační zlom vnesl do církevního života značný pluralismus. Vedle katolické církve se rychle utvořily velké protestantské skupiny, stejně jako menší křesťanské odnože a individualizované komunity, jež se rozešly s majoritní společností. Tyto změny jsme museli zohlednit. Stylem práce, probíranými tématy i celkovou strukturou textu jsme se snažili zachovat postup uplatněný v prvním díle, s ohledem na specifika reformačního a poreformačního období jsme však byli nuceni přistoupit k několika modifikacím. Naší ambicí bylo překročit katolický či protestantský pohled na církevní dějiny a poprvé v české historiografii nabídnout komplexní syntézu církevních dějin, která neopomíjí žádnou z důležitých skupin církevního novověku. Právě šíře materie a množství rozličných témat, která jsme se snažili poctivě a nestranně uchopit, zapříčinily delší časový odstup od prvního dílu Církevních dějin. I tak zůstalo bezpochyby mnoho problémů a oblastí nepovšimnuto, respektive zmíněno jen v základním diskurzu.

Metodologickým východiskem naší práce bylo přesvědčení, že na dějiny lidské společnosti je třeba nahlížet ve velmi širokém kontextu a neklást umělé hranice mezi politické, hospodářské, kulturní i náboženské dějiny. Doufáme proto, že se nám podařilo představit základní momenty novověkých dějin s akcentem položeným na křesťanské náboženství, ale stále jako součást jediného a provázeného procesu. Novověk, u nějž se tak často zdůrazňuje počátek postupného oddělování státu a myšlení od náboženských a církevních determinací, nelze v plnosti pochopit bez vhledu do celkové duchovní atmosféry dobové proměny. Snad právě naopak. Člověk ztrácel svoje dosavadní pevné životní zakotvení a o to více si musel klást zásadní otázky týkající se životních jistot. Bůh a církev přestali být samozřejmostí a lidská individualita se musela otevřít odvaze hledat nové odpovědi. Kdo tedy ignoruje a zanedbává hlubší pochopení náboženského kontextu společenských změn 16. až 18. století, nikdy tuto zásadní proměnu lidských dějin v celistvosti nepochopí.

Druhý díl Církevních dějin tvoří i navzdory zřejmým odlišnostem jeden celek s předchozím dílem. V mnoha pasážích předpokládá základní znalost raných a středověkých dějin křesťanské církve a odkazuje na probíraná témata či osobnosti, které již zpracoval první díl, aniž bychom považovali za nezbytné detailně rozebírat již zmíněné pojmy či problémy. Text i tak přesáhl svým rozsahem předchozí část a jen díky benevolenci nakladatelství Grada bylo možné uchovat poměrně velkorysý pohled na rozličné aspekty církevního života, které by byly v opačném případě sotva zmíněny. S pokorou a optimismem věříme, že tak splácíme publikační dluh církevní historiografie, neboť i po mnoha letech stále postrádáme komplexní dílo, jež by mapovalo jak politicko-církevní vývoj jednotlivých denominací v novověku, tak rozvoj spirituality, liturgie, řeholního života či teologie. Snažili jsme se proto nevynechat žádnou z důležitých otázek církevních dějin a poskytnout čtenáři podrobnější přehled o nesmírně pestrém a dynamickém vývoji této části lidských dějin.

Publikace obdobně jako v předchozím případě hledá své čtenáře především u studentů vysokoškolských společenskovědních oborů, měla by však poskytnout potřebné penzum informací i studentům teologických či právních oborů. Budeme samozřejmě rádi, pokud naše kniha zaujme také širší veřejnost a všechny zájemce o hlubší poznání církve a jejího vývoje. Věříme, že budeme čtenářům vhodnými průvodci zejména tam, kde nejsou vzájemné souvislosti mezi jednotlivými oblastmi lidských dějin a myšlení zcela evidentní, a přispějeme tak k ucelenějšímu pohledu nejen na naši minulost.

*

Kniha je rozdělena na dva hlavní celky. První část se věnuje příčinám a průběhu evropské reformace a představuje důsledky změn 16. století jak v politicko-společenské oblasti, tak v jednotlivých projevech církevního života – misiích, bohoslužebné praxi, řeholním životě i filozoficko-teologickém myšlení. Snažili jsme se tento dějinný zlom pevně navázat na pozdně středověké předpoklady a prezentovat rozpad křesťanské jednoty jako vyústění mnohých tendencí, které rezonovaly v církvi i mimo ni již delší dobu. Přesto nelze hovořit o nutném procesu, což ilustruje schopnost katolické církve zahájit a prosadit vlastní regeneraci. Druhá část se zabývá vývojem směřujícím od konfesionalizace k dílčí toleranci a osvícenským myšlenkám, jež v předvečer vypuknutí revoluce ve Francii postavily jak před katolickou církev, tak před protestantské církve nové výzvy. Církevní dějiny tedy zůstávají pevně napojené na politické či myšlenkové změny evropské společnosti.

S ohledem na rozsah látky a k omezeným možnostem nalézt pro určité oblasti odpovídající tuzemskou, respektive českojazyčnou odbornou literaturu, na niž by bylo možné odkazovat, jsme se na rozdíl od prvního dílu rozhodli přistoupit k odlišnému způsobu odkazování na zdroje. Prioritou stále zůstává snaha upozornit na odbornou práci tuzemské provenience, popřípadě odborné zahraniční texty, jež byly do českého jazyka přeloženy, aby měl čtenář možnost doplnit poznatky studiem zdroje, který lze snáze dohledat v místních knihovnách a nakladatelstvích. Bohužel v řadě případů nebyla k dispozici žádná relevantní odborná práce, která by se konkrétním tématem zabývala, což nás přimělo k zásadnímu rozšíření odkazového a poznámkového aparátu rovněž o cizojazyčné publikace. Na prvním místě tedy stále zůstává poukaz na příslušný text v českém jazyce, byť by byl rozsahem či kvalitou omezený, a následně přistupujeme k jeho doplnění o zahraniční práci. Tento postup se tak vrací ke standardní metodice a umožňuje získat větší přehled o dané otázce.

Předchozí poznámka se dotýká hlubšího problému, který jsme zmiňovali v základním nástinu již při vymezení cílů prvního dílu a jenž se zásadně nezměnil ani v okamžiku vydání dílu druhého. Česká církevní historiografie zůstává v případě obecného pohledu na vývoj církve stále poměrně chudá, respektive omezená na několik cizojazyčných překladů a dílčí studie ke konkrétním problémům. Dostupné práce jsou většinou již staršího data a logicky nemohou zohledňovat výsledky bádání moderní doby, jiné zase zůstávají pevně spojené s konfesními východisky jejich autorů. Tato základní charakteristika platí z katolického hlediska především pro Dějiny katolické církve Jaroslava Kadlece, v menší míře také pro Malé církevní dějiny Augusta Franzena či Dva tisíce let dějin církve Rolanda Fröhlicha. V této souvislosti je však třeba připomenout, že citelný problém těchto zpracování tkví především v nevyváženém výběru priorit, na něž autoři kladou důraz, či ve velmi omezeném až zkratkovitém pohledu na prezentovaná témata. Navzdory těmto omezením však případný zájemce může nalézt několik dalších přehledů (např. Günter Stemberger a kol. 2000 let křesťanství, Peter Pawlowsky Křesťanství v proměnách dvou tisíciletí či Stephen Tomkins Stručné dějiny křesťanství), popřípadě využít práce přesahující úzká odborná východiska (kupř. Dějiny křesťanství Paula Johnsona).

Po technické stránce jsme zůstali věrni rozčlenění textu do tří úrovní. Základ tvoří hlavní dějové vylíčení probíraných témat, které by mělo čtenáře přehledně zasvětit do problematiky. Tam, kde se nám to jevilo jako vhodné a žádoucí, jsme připojili doplňkové pasáže, v nichž se daná otázka konkretizuje na vybraném příkladu či se více rozebírají například prosopografické a teologicko-filozofické detaily. Tyto pasáže jsou v textu i graficky odlišeny menší velikostí písma. Třetí úroveň tvoří pramenné citace z vybraných dokumentů, které jsme považovali za vhodnou ilustraci k lepšímu pochopení řešených témat. Tyto výtahy z pramenů jsme graficky zvýraznili orámováním. Opět jsme se snažili o přebírání již existujících překladů pramenů tam, kde existoval relevantní překlad do českého jazyka. V mnoha případech to však nebylo možné či vhodné, proto je uvedená pramenná citace přeložena z originálu. Samotný text jsme se důsledně snažili pro větší přehlednost obsahově členit trojím způsobem. Úvodní kapitoly jednotlivých knih jsou věnovány politickým a společenským aspektům, následují kapitoly akcentující organizační a strukturální pohled na křesťanské církve a konečně poslední část se soustředí na ideové, intelektuální a kulturní aspekty.

Poslední důležitá poznámka směřuje k obsahu. Pozorný čtenář nepřehlédne, že se zaměřujeme hlavně na západní církevní prostředí, které vychází z latinských kořenů, zatímco východní křesťanství je opomenuto. Důvody této skutečnosti jsou více organizačního a technického charakteru, než že by se jednalo o zamýšlený koncept. Bohužel se nepodařilo včas dokončit příslušné pasáže k východní křesťanské tradici, které by svým rozsahem a hloubkou zpracování vytvářely srovnatelnou část s latinským prostředím. Mnohem významnější problémy byly však spojeny s rozsahem knihy. Stávající rozsah publikace výrazně přesáhl původní ediční cíl a včlenění dalších tematických kapitol již nebylo za daných okolností možné. Církevní dějiny východních křesťanských skupin proto budou předloženy až v připravovaném třetím díle, byť to zcela nezapadá do doposud spíše chronologicky strukturovaného postupu práce.

*

Na závěr bychom chtěli vyjádřit vděčnost nakladatelství Grada Publishing, které trpělivě tolerovalo opakující se odkládání konečného dokončení díla. Konkrétně děkujeme šéfredaktorce redakce společenskovědních oborů Mgr. Gabriele Plickové, která nás v našem snažení podporovala a umožnila nám přistoupit ke zpracování knihy.

Dále děkujeme všem kolegům a spolupracovníkům za inspirující diskuse a upozornění, které nás motivovaly k dalšímu promýšlení zpracovávaných otázek. Za pečlivé a laskavé prohlédnutí textu a podnětné připomínky náleží poděkování panu prof. PhDr. Radku Fukalovi, Ph.D., a panu prof. PhDr. Jiřímu Mikulcovi, CSc.

Kniha I.

1.Evropa ve víru reformace

1.1Rozpad křesťanské jednoty

Šestnácté století lze do značné míry charakterizovat jako období, v němž se koncentrovaly důsledky trendů předcházejících desetiletí – politických, sociálních, ale i náboženských. Evropu začalo utvářet soupeření dvou silných bloků, španělsko-habsburského a francouzského. Náboženství se definitivně stalo pevnou součástí politické ideologie a za těchto okolností se velmi vzdálil cíl, o který po celý středověk usilovalo reformní hnutí latinské církve: udržet otázky víry a morálky mimo světské zasahování. To vše se navíc odehrávalo za mimořádně dynamické sociální transformace. Její podstatou byl stále se prohlubující konflikt mezi šlechtou, která chtěla obnovit své postavení a práva otřesená konflikty a krizemi 15. století, a venkovským a městským obyvatelstvem, jež svoje reformní cíle obvykle vyjadřovalo prostřednictvím nábožensko-mravního slovníku a dovolávalo se „Božího zákona“. Ruku v ruce s tím postupoval další rozpor. Na jedné straně stál humanistickou filozofií probuzený důraz na lidskou individualitu a osobní prožitek, stejně jako kritické myšlení a rozvoj vzdělanosti. K prohlubování lidského vědění již nedocházelo převážně spekulativní dedukcí, ale empirickou analýzou. Na straně druhé bylo možné sledovat nárůst pověrčivosti, čarodějnictví a různých projevů lidové zbožnosti, ale také nevázanosti, proti kterým začala církev uplatňovat tvrdou, často necitelnou inkviziční praxi. Odtud nebylo daleko ke zneužití a honům na čarodějnice, které však jen vytvářely jinou realitu a vzbuzovaly nechuť a odpor. Myšlenka zesílení kontroly soukromého života se tak v církevních kruzích objevovala stále častěji.1

Máme-li na mysli konkrétní historicko-sociální předpoklady vzniku evropské reformace, upoutá naši pozornost především Svatá říše římská, hlavně její německá část. Zatímco Francie či Španělsko dospěly k monarchické centralizaci a uplatnění svrchované panovnické moci nad celým teritoriem státu a všemi jeho obyvateli, vývoj v Německu byl komplikovanější.2 Nemožnost prosadit zásadní ústavně-správní reformu tu ve výsledku vedla k rozhodujícímu oslabení císařské moci ve prospěch kurfiřtů a knížat. Teritoriální rozdělení říše se stalo faktorem prohloubení protikladu mezi svrchovanou mocí a vládci. Pokud nějaká státní modernizace probíhala, pak právě uvnitř těchto dynasticko-územních celků, což ovšem často vyvolávalo nepříznivou reakci měst a drobné šlechty, ale i venkovanů hájících svá stará práva a dovolávajících se panovnické ochrany.

Všudypřítomné napětí prohlubovaly problémy církve. Na vině byl především Vídeňský konkordát (1448), který říšské stavy odmítly akceptovat a jenž dával papežství poměrně velký prostor k uplatňování vlastních představ při obsazování uvolněných prebend a dovoloval vyvíjet na říši citelný finanční tlak.3 Dohoda představovala revizi výsad pro „německý národ“ získaných v Kostnici a Basileji, takže vyvolávala odpor. Stížnosti (Gravamina nationis germanicae) putovaly v hojném počtu na papežský dvůr a kritizovaly bezuzdné finanční vysávání německého lidu. Mnohem podstatnější však bylo, že se k nim hlásila nejen města, ale také knížata, a dokonce i mnozí vysocí církevní hierarchové, takže se v říši rychle vytvářelo veřejné mínění elit, kritické k oficiální církvi.

Prvními známými texty tohoto druhu jsou Mohučský libellus neznámého autora a Návrhy mohučského arcibiskupa Jakuba I. z roku 1451. Na něj pak navazuje kritické stanovisko provinční synody roku 1455. Obsahuje 13 článků žádajících nápravu poměrů, které měly být předloženy papeži. Ještě rozsáhlejší jsou frankfurtská Avisamenta (1456), k nimž se připojili všichni kurfiřti kromě trevírského a arcibiskupové ze Salcburku, Brém a velké množství kapitul. Lze je proto považovat za skutečná Gravamina, na něž navázala podobná stížnost, vydaná říšským sněmem roku 1458. Do konce století vznikly spontánně ještě články z Koblence (26 tezí) a Mohuče (31 tezí). Od vlády císaře Maxmiliána I. (1486–1519) se stížnosti staly pravidelnou náplní všech říšských sněmů a sám císař je začal využívat k politickému nátlaku na papežskou kurii. Roku 1510 dokonce pověřil Jakuba Wimphelinga vypracováním projektu církevní reformy. Schlettstattský rodák předložil dobrozdání, v němž upozorňoval na materiální škody, které Řím svými finančními požadavky Německu působí. V okamžiku Lutherova vystoupení byla situace velmi napjatá: říšský sněm, který se konal roku 1518 v Augsburgu, právě poukazem na Gravamina odmítl přispět k financování protitureckých válek.4

Dalším impulzem, jenž vnášel do německého prostředí neklid, byla prakticky permanentní debata o říšské reformě, jež by překonala historickou územní roztříštěnost a posílila autoritu celoříšských institucí. Na potřebě provést změny, které by ze středověkého císařství učinily moderní raně novověký stát, se shodovali všichni. Diametrálně rozdílné však byly konkrétní představy o rozsahu a podobě takových změn. První významnější projekt předložil na přelomu let 1433 a 1434 filozof a teolog Mikuláš Kusánský. Jeho De concordia catholica vycházela z přesvědčení, že současný neklid v říši je způsoben jejím stavovským charakterem. Současně stavěla na konciliární teorii, jež zvolna degenerovala, a říšském správním historickém tradicionalismu. Mezi další důležité, leč neuskutečněné projekty patří Reformatio Sigismundi z konce vlády Zikmunda Lucemburského, vyslovující se dokonce pro sekularizaci církve, nebo Landfriedsordnung z roku 1442. Vážnější pokusy v tomto duchu (omezení domácích válek, regulace zástav, ochrana kupců, rolníků, organizace celoněmeckých institucí jako např. říšské kanceláře a říšského soudu) učinil až Maxmilián I. na říšských sněmech ve Wormsu (1495) a Augsburgu (1500).5

Nový císař Karel V. (1519–1556) a Martin Luther tak prakticky současně zahájili své veřejné vystupování v prostředí plném očekávání, ale i protikladů. Řada problémů, jak politických a správních, tak církevních i teologických, byla nakousnuta, nikoliv však dořešena, přičemž se zdaleka nedá říct, že konečná očekávání byla stejná nebo podobná u všech skupin obyvatelstva. Uspořádání říše a snaha vyřešit naznačené konflikty proto zásadním způsobem ovlivňovaly další průběh německé reformace.

Na rozdíl od ní švýcarská reformace probíhala ve zcela jiném sociálním prostředí. Jestliže Luther spojil své učení s teritoriálním knížecím státem, pak Zwingliho (a Kalvínovo) učení reagovalo na měšťanské prostředí, jeho religiozitu a organizačně se orientovalo na město. Z tohoto hlediska lze proto hledat styčné prvky s obdobným procesem v některých říšských městech,6 historické okolnosti a předpoklady tohoto procesu však byly odlišné. Tzv. Staré Spříseženestvo (Confederatio helvetica) vzniklo na konci 13. století, kdy tři horské kantony – Uri, Schwyz a Unterwalden – uzavřely dohodu o vzájemné podpoře zvanou Spolkový list. Další formování Švýcarska se spojilo s úspěšným bojem proti Habsburkům, v jehož průběhu se prosazovala právní a správní svoboda kantonů vůči říši. Problematickou stránkou tohoto dění se stala paradoxně vojenská zdatnost Švýcarů, kteří se stali vyhledávanými žoldnéři. Tragédii pak pro spolkové cítění kantonů znamenala bitva u Marignana (1515), kdy najatí vojáci bojovali v řadách francouzského i habsburského vojska a stanuli proti sobě. Od tohoto okamžiku se začala prosazovat myšlenka švýcarské neutrality a ukončení expanze.7

Švýcarské kantonální uspořádání mělo svá rizika. Vzniklo za účelem udržení vnitřního míru a obrany jeho teritoria proti vnějšímu ohrožení. Zásadní se tak stal problém vlastní suverenity jednotlivých kantonů ve vztahu k uvedeným společným závazkům. Historicky platilo, že samostatnost každého z míst je odvozena nikoliv z existence spolku, ale od postoupených říšských práv a privilegií. Na druhé straně frankofonní kantony přirozeně tíhly k politice francouzského království. Jedinou spolkovou institucí přitom bylo společné zasedání kantonů (Tagsatzung), pověřené správou spříseženského majetku a jednáním s cizími mocnostmi.8 Je snadno představitelné, že konsenzuální stanovisko se mnohdy hledalo obtížně a reformační proces tento problém ještě prohloubil. Velká města jako Curych, Bern nebo Basilej se rychle přihlásila k novým interpretacím křesťanství, ale horské kantony naopak setrvávaly u tradiční katolické konfese, což přinášelo závažné politické důsledky.

Za třetí tradiční těžiště reformace je pokládána tudorovská Anglie Jindřicha VIII. (1509–1547). Změny, které se uvnitř anglického království odehrály během jeho panování, však na jedné straně přesahují pouhou reformační problematiku a na straně druhé, z čistě teologického hlediska, je proces v církvi samotné obtížné označit jako reformaci. Historické kořeny tohoto komplexního přetvoření státu a církve je třeba hledat ve výsledku stoleté války a v následném vnitropolitickém střetu elit, známém jako „válka růží“.9 Vítězství Tudorovců významně posílilo panovnickou moc směrem k autoritativní vládě. Současně ovšem zvýraznilo národní charakter ostrovního státu, do jehož historického kulturního dědictví patřila jak tradiční zbožnost, tak odpor proti mocenskému zasahování římské kurie. Situaci v Anglii dokresloval osobitý právní systém, zejména tzv. common law, vystavěný na precedenčních výrocích nezávisle vnímaných soudů, a Magna charta libertatum, zaručující nezpochybnitelné osobní svobody.

K tomu aktuálně přistupoval růst ekonomického významu měšťanstva, jehož vliv se začal vyrovnávat tradičním církevním a šlechtickým elitám, zasaženým válkami růží. Z prostředí třetího stavu vyšel například kardinál Wolsey, ale také první kritikové ostrovních náboženských poměrů. Pro anglickou reformaci platí, že mohla čerpat nejen z renesanční a humanistické inspirace, ale rovněž z ohlasu počínajícího luteránství. K protikladům anglické reality však patřilo, že vysoká církevní hierarchie i panovník zůstávali dlouhou dobu neteční k dění na kontinentě a zachovávali Římu přísně loajální a konzervativní stanovisko. Církev tu do velké míry respektovala počáteční názor Jindřicha VIII., který se stavěl k reformaci odmítavě a spisem Obrana sedmi svátostí si vysloužil pochvalu papeže Lva X. a titul „Obránce víry“.10

Krize tak vypukla na základě osobní situace krále. Jeho sňatek s tetou Karla V. Kateřinou Aragonskou byl typickou dynastickou aliancí své doby; Anglii měl přinést silného spojence na kontinentě proti Francii, jenže pro Jindřicha se postupně stával traumatem. Kateřina byla poprvé provdána za jeho bratra Artura a budoucí král ji převzal jako „politické dědictví“ po smrti staršího sourozence. Když jim však postupně zemřeli tři synové a dvě dcery, a jediným potomkem svazku se Španělkou zůstala dcera Marie, král znejistěl. Začal mít pochybnosti o křesťanské morálnosti manželství a současně vzplanul touhou k mladé Anně Boleynové, jíž stárnoucí a churavějící Kateřina nemohla konkurovat.11 Lze snadno pochopit, že královy následující kroky byly diktovány na jedné straně osobní zaujatostí, na straně druhé snahou dát zemi mužského potomka a zabránit domácímu konfliktu, na který měli všichni ještě čerstvé vzpomínky. I z tohoto důvodu nemůžeme proto hovořit o zásadní proměně státu, avšak pouze o „pragmatické“ reformaci.

1.1.1Teologicko-filozofické a vzdělanostní předpoklady reformace

Bylo by omylem hledět na reformaci jako na fenomén podmíněný pouze společensko-historickými okolnosti, popřípadě specifiky jednotlivých zemí.12 Jakkoliv se však moderní diskuse pohybuje mezi snahou vidět v ní vrchol středověké zbožnosti či naopak důsledek její krize, shoda panuje v přesvědčení, že se jednalo o dlouhodobý proces, začínající možná na počátku 12. století. Přes všechny problémy reformace nelze jednoduše tvrdit, že na přelomu 14. a 15. století krystalizoval konflikt mezi oficiální církví a laickou veřejností. Současně ale není možné pominout řadu indicií, jež potvrzovaly pouze formální přístup věřících k výkonu náboženských povinností a obřadů. Máme zajisté co dočinění s jistou vnějškovostí, kterou lze přirozeně považovat za známku křehkosti víry. Podobně se můžeme vyjádřit o vstupu do řeholních společenství či uzavírání manželství. Vnější tlaky tu patrně v drtivé většině případů znamenaly silnější impulz než zbožnost či osobní rozhodnutí.13

Do podobné situace se dostaneme, začneme-li uvažovat o síle a stabilitě křesťanského učení. Na první pohled je situace okolo roku 1500 optimistická – působením inkvizice a systematickým tlakem jako by hereze vymizely. Příklad švýcarského reformátora Viléma Farela († 1565) však vede k opatrnosti. Kazatel působící v Curychu, Bernu a Basileji dokázal získat pro své učení stoupence valdenství, a dokonce je přesvědčil o finanční podpoře pro nový překlad Bible.14 Jedná se o jeden z klasických příběhů, který svědčí o několika okolnostech. Zaprvé, že organizované hereze dokázaly dlouhodobě přežít v utajení a uchovaly si svou tradici. Zadruhé, jejich členové disponovali dostatečným jměním, takže je nemůžeme považovat za hnutí na okraji společnosti. A zatřetí, reformace těžila jak z jejich nauky (nebo se jí nechala ovlivnit), tak z hmotné podpory. Existenci podobné vazby lze identifikovat i u Kalvína a též mimo alpský prostor. Můžeme se domnívat, že se jednalo o celkem běžnou záležitost. Na britských ostrovech vyvíjeli předreformační úsilí lollardi, a to celkem veřejně. Jejich činnost se soustřeďovala především na vzdělávací akce, jako bylo roznášení knih či četba a výklad Písma. Vznikaly tak čtenářské kroužky pod vedením vzdělaných laiků, čímž se ovšem přirozenou cestou potlačovala role kněžství. Kontakt s protestantismem, tentokráte převážně luteránským, tu vedl k analogickým procesům jako v případě valdenských. Počáteční rozpoznání rozporů a rozdílů nakonec nezabránilo postupnému přibližování obou skupin; otázkou v tomto případě zůstává, zda a do jaké míry jim vyhovovala z jejich hlediska umírněná anglická reformace. Některé indicie naznačují, že nikoliv, poskytli však „alžbětinské církvi důležitou emocionální oporu“.15 O vzájemném etickém a částečně věroučném ovlivnění je možné uvažovat rovněž v případě luteránství a českého utrakvismu.16 Lze tak v zásadě souhlasit s jednou z ústředních tezí Malcolma Lamberta, že „středověká hereze se rozpustila v protestantské reformaci“.17

Neznamená to však, že by hereze byla inspirací reformace. Sledujeme-li kritiku, která reformaci předcházela, je zřejmé, že nečerpala z teologického odkazu valdenství, lollardství či husitství. Měla konkrétní zaměření a reagovala na současnost – jádrem problému byla zejména odpustková praxe a morálka duchovních, tedy konflikt mezi obsahem a jeho odcizením ve prospěch náboženského formalismu a vnějškovosti. Spása postavená na skutcích vedla na přelomu středověku a novověku k novému vzedmutí projevů náboženského cítění; do účasti na mších, poutích, přijímání, zpovědích a na dalších svátostech se však nepozorovatelně vmísil princip pragmatismu a účelového očekávání. Lidé vykonávali předepsané povinnosti v naději jakési Kristovy „protislužby“ a totéž se promítalo i do uctívání relikvií či svatých, až se někdy hovoří o nebezpečí modloslužebnictví a hierarchizovaného vnímání nebeského panteonu, kde každý jeho příslušník působí jako malé, autonomní božství. To už znamenalo vážnou deformaci původní nauky.

Kdo ji ale kromě učených církevních elit znal? Spasení získané skrze konání dobrých skutků se jistě obecně uznávalo, z řady ikonografických výjevů i dobových anekdot však vytušíme intuitivní víru ve věčný život prostřednictvím Boží milosti. Naproti tomu okolo roku 1500 jistě nelze u laické veřejnosti předpokládat velkou znalost patristiky či Bible; už proto, že knihtisk byl teprve na počátku a ostatní způsoby šíření byly příliš pomalé. Jinak však vypadá odpověď na tuto otázku, zahrneme-li do pojmu „znalost“ i její zprostředkované, nesystematické cesty, jako byla kázání, ikonografie či divadlo. Církev se tak ocitala v paradoxní pozici. Z dobrých důvodů se stavěla kriticky k laické interpretaci Písma, avšak v době, kdy negramotnost byla vysoká a počet tištěných kusů Bible nešel řádově více než do stovek, to byla obava poněkud bezdůvodná a přehnaná. Na druhé straně jen bezmocně přihlížela zprostředkovanému poznání a interpretaci Bible i dogmatu, které ovšem daleko více hrozilo, že povede k různým zkreslením a mylným závěrům.18

Zásadní otázka, na kterou dosud neznáme přesnou odpověď, zněla, jak na běžného laika působila nesčetná kázání volící si za své téma Boží milost; jaké závěry si z nich dokázal sám vyvodit? Svůdná byla rovněž ikonografie: symbol lisu či tryskajícího pramene na téměř každém kostele musel být tehdejšímu věřícímu zcela srozumitelným symbolem. Co si však z něho pro sebe odvozoval? Stejné to bylo s různými pietami a kříži zdobícími nejen interiéry chrámových staveb, ale prostupujícími tehdejší krajinou. Sám kancléř pařížské univerzity Jean Gerson vzpomínal na slova svého otce o vykupitelské milosti ukřižovaného Krista a zcela instruktivní je v tomto smyslu slavná odpověď Jany z Arku na otázku, zda věří, že má milost Boží: „Jsem-li v ní, Bůh mě do ní uvedl, a nejsem-li v ní, Bůh mě od toho chraň.“19

Jaká však byla církev na konci 15. století? Její podobu určoval dlouhý vývoj jdoucí od 12. století, kdy se klášterní zbožnost (a učenost) začala v důsledku reformy zbavovat své exkluzivity a přinejmenším v některých tématech se laicizovala. Poselství prožitku víry, jež zatlačilo poněkud do pozadí skutky, nalezlo ve veřejném prostoru živý ohlas, zvláště když bylo interpretováno prostřednictvím populárních žebravých řeholí. Uvolňoval se tak stále větší prostor pro meditativní prožitek zbožnosti, ale též pro individuální přístup ke svátostem, naopak se umenšoval význam společné bohoslužby v kostele, protože prakticky každý mohl svůj kontakt s Bohem uskutečnit v soukromí svého domova, a protože „liturgie je církev při modlitbě,“ jak říká F. Rapp, „když odumírá liturgie, církev slábne.“20 Krize postihla středověkou scholastiku. Rozumově byla sevřena kritikou ze strany renesance, vírou selhávala před devotio moderna. Dlouhá staletí trvající koexistence a vzájemné doplňování racionální teologie a mystiky nyní přestaly působit a Ockhamův nominalismus svým důrazem na Boží svobodu a nepoznatelnost nejvyššího univerza otevřel patrně veřej ke dvěma východiskům předznamenávajícím reformační myšlení: zaprvé že skutky jsou pouhým a nepodstatným předpokladem, ale jejich přijetí na základě Boží milosti je esenciální podmínkou spásy, a zadruhé že jedinou jistotu o Bohu přináší pouze Písmo. Ockham a ti, kteří jej následovali, však rozhodně nechtěli vytvořit alternativu soudobé církve. Je třeba přihlédnout ke specifickým podmínkám, v nichž vyrůstal kriticismus tohoto teologa, který na druhé straně nikdy explicitně neodmítal význam mystické kajícnosti nebo patristické tradice.21

Význam skutků podle Tomáše Kempenského

O rozjímání skrytých Božích soudů, abychom nezpyšněli ve štěstí

1.Hřímáš nade mnou svými soudy, Pane, bázní a strachem rozechvíváš všechny mé kosti, a má duše se velice děsí. Stojím ohromen a uvažuji, že ani nebesa nejsou čistá před tvou tváří. Když jsi i na andělech shledal špatnost, a neušetřils je, co se stane se mnou? Padly hvězdy z nebe, a kam bych si troufal já, prach? Ti, jejichž skutky se zdály hodné chvály, padli nejhlouběji a ty, kteří požívali andělský chléb, jsem viděl libovat si v mlátě pro vepře.

2.Konec tedy vší svatosti, jestli ty, Pane, odtáhneš svou ruku. Neprospěje žádná moudrost, když ji ustaneš řídit. Nepomůže žádná síla, když ty ji přestaneš udržovat. Není bezpečná žádná čistota, když ji neochráníš. Neuhlídá nikoho vlastní bdělost, když při ní nebdí tvá svatá stráž. Neboť opustíš-li nás ty, toneme a hyneme; a jen přijdeš k nám, vzchopíme se a ožíváme. Neboť jsme nestálí, a jen ty nás posilňuješ; vychládáme, a jen ty nás rozněcuješ.

3.Jak musím pokorně a s opovržením smýšlet o sobě; jak musím pokládat za nic, když se mi zdá, že mám něco dobrého! Jak hluboko se musím pokořit před tvými nevystižitelnými soudy, Pane, když v sobě samém nenacházím nic než zhola nic! Ty nesmírná tíži, ty nezměrné moře, kde v sobě samém neshledávám nic než naprosté nic! Kde tedy zbývá nějaký koutek pro mou slávu, kde trochu sebedůvěry pro domnělou vlastní ctnost? Všechna klamná sláva je pohlcena hloubkou tvých soudů nade mnou.

4.Čím je veškeré tělo před tvým zrakem? Zda se bude chlubit hlína před hrnčířem? (Srov. Iz 29,16.) Jak se může vynášet vychloubáním ten, jehož srdce je opravdu oddáno Bohu? Ani celý svět nepozvedne k pýše toho, koho si podmanila pravda. A ani ústa všech chvalořečníků nepohnou tím, kdo všechnu svoji naději zakotvil v Bohu. Neboť i všichni ti, kdo mluví, jsou pouhé nic; i zaniknou jako hlas jejich slov. A jen Hospodinova věrnost je věčná. (Žl 117,2)

Zdroj: Kempenský, T. Čtyři knihy o následování Krista. Brno: Cesta, 2001, s. 126.

Obnovenou nejistotu v otázkách Boží vůle a spásy lze dobře pozorovat u dalšího velkého teologa 15. století Gabriela Biela († 1495). Rodák ze Špýru studoval v Heidelbergu, Erfurtu a Kolíně nad Rýnem, takže měl možnost seznámit se jak s tomismem, tak františkánským nominalismem. Dal přednost druhému proudu, ale „starou teologii“ nikdy nezavrhoval. Přidal se k devotio moderna, ale na rozdíl od Tomáše Kempenského odmítal její tendenci k prostotě ve smyslu vymezení se intelektuálnímu přístupu k víře. Přijal i profesuru v Tübingenu, kde působil téměř až do konce svého života. Jeho teologie se vyznačovala semipelagiánstvím. Připouštěl, že každý křesťan je schopen sám pro svou spásu odvrátit se od hříšného chování – teprve za takto projevenou vůli dostane od Boha milost, nikoliv ale jako mzdu za dobré skutky, ale velkorysou odměnu. Takto obdařen milostí může pak jako spravedlivý dál konat dobré skutky a dojít spásy. Jeho teorie je tedy postavena na dvou dohodách: o velkorysosti a spravedlnosti. Ani jedna z nich však není na Bohu vynutitelná, v obou případech se jedná o svrchované svobodné Boží rozhodnutí. Tendence hledat spojnici mezi spásou skutky a milostí je tu zcela očividná.22

Pozornost je třeba věnovat i organizační podobě církve. Od gregoriánské reformy se prosadil základní princip, podřízenost laiků vůči kléru a hierarchická struktura univerzální církve, na jejímž vrcholu stálo papežství. Klasická teze o „prohnilosti“ tohoto systému byla už dávno opuštěna. Přesto nelze přehlížet, že reforma nepřinesla uspokojení. Odpor, až nenávist k duchovenstvu či mnichům jsou patrné ve všech dobových revoltách, ať již jde o francouzskou jacquerii, anglické povstání v roce 1381 či české husitství a koneckonců i o německou selskou válku, doprovázející Lutherovu reformaci. V každém případě tedy musíme připustit, že existovalo hluboké a trvalé odcizení mezi církevní elitou a laiky, zejména vzdělanými, již málo ochotnými přehlížet chyby a poklesky prelátů, ale stejně tak málo odvážnými obejít se na cestě ke spáse bez svátosti kněžství.23

Ockham otřásl touto strukturou dvojím způsobem. Jednak tím, že zpochybnil právo církve zasahovat do světských záležitostí a řídit je, jednak tím, že zpochybnil neochvějnou autoritu papežství myšlenkou nadřazenosti koncilu. Sebevědomí tohoto druhu se však neomezovalo jen na intelektuály církve; zasahovalo i laickou veřejnost a jejich společným hybatelem byly vrcholící renesanční kultura a s ní spojená humanistická vzdělanost a kriticismus. Univerzity již dávno přestaly vychovávat své absolventy pro kariéru v církvi. Právníci i teologové budovali své kariéry ve službách státu, jenž překonal problémy 15. století a potřeboval naléhavé reformy i nové ideologické ukotvení. Dalším místem uplatnění, zejména pro právníky, byla města. Humanistické vědění se rozešlo se středověkou scholastikou, nikoliv ale s církví. Intelektuální svět se však pro církevní hierarchii stal náročnějším a pestřejším, rozhodně skončila navždy doba jednostranného monopolu. V tomto ohledu je jistě zcela oprávněná myšlenka, že okolo roku 1500 převládal pocit, že nadchází zcela jiná, nová doba;24 doba, kdy alespoň intelektuální elita, byť úzká a velmi izolovaná, odmítla nekritickou úctu k církevní hierarchii a začala usilovat o vzájemně respektovaný dialog.

Ke klasickým představitelům této skupiny patřil Desiderius Erasmus Rotterdamský († 1536), teolog, filozof a filolog, syn duchovního v Goudě a jeho hospodyně. Základní vzdělání získal na církevní škole, kterou ve farnosti otce vedl jeho strýc. Později studoval základy hudby v Utrechtu a latinskou školu v Deventeru. Roku 1487 přijal kanonikát u augustiniánů v Steynu u Goudy a o pět let později byl vysvěcen na kněze. Opustil však dráhu duchovního a věnoval se studiu na Sorbonně, kde navázal řadu důležitých osobních přátelství, mimo jiné s budoucím anglickým králem Jindřichem VIII. a Johnem Fischerem, předním ostrovním humanistou a budoucím biskupem v Rochestru, kardinálem římské církve, kterého nechal anglický panovník za jeho nesouhlas s rozvodem s Kateřinou Aragonskou popravit.

Evropsky proslulý učenec žil poté střídavě v Nizozemí, Francii a Anglii, pobýval v Itálii a v Turíně dosáhl doktorátu z teologie. Působil pak jako učitel v Benátkách, na Cambridgi a roku 1515 přijal místo vychovatele u dvora Karla V. Od této doby až do své smrti se víceméně zdržoval hlavně v Basileji, kde dohlížel na vydávání svých spisů. Jazykem jeho díla je výlučně latina a řečtina. Mezi jeho nejdůležitější práce patří edice řeckého Nového zákona a překlad textu do latiny s přihlédnutím k Vulgátě a opatřený kritickým komentářem (1516). Ve dvacátých a třicátých letech 16. století publikoval řadu polemik s Lutherem a spisem O napravené jednotě církve (De sarcienda ecclesiae concordia) se snažil nalézt kompromis mezi jednotlivými znesvářenými křesťanskými proudy. Jeho posledním dílem byl spis O čistotě křesťanské církve (De puritate ecclesiae christianae). Erasmus proslul zejména jako vynikající znalec Písma a exegeta, z jehož myšlenek těžila především reformační církev. Jeho eticky a morálně (satiricky) orientované práce (Příručka Kristova vojáka, Chvála bláznovství, O připravování se na smrt) svědčí o otevřeném a na svou dobu tolerantním vztahu k víře a postojům druhých. Německou reformaci však osobně nepřijal a zůstal až do konce života kriticky smýšlejícím katolíkem.25

1.1.2Luteránská reformace^26

Hlavní proud německé reformace je pevně spojen s osobností eislebenského rodáka Martina Luthera, a často se dokonce soudí, že bez Luthera by žádné reformace nebylo.27 Takový názor je poněkud unáhlený, podstata však spočívá ve faktu, že jeho osobnost výrazně ovlivnila celý tento proces. A stejně tak platí, že cesta změn, kterou nastoupila v 16. století katolická církev a jež vyvrcholila na tridentském koncilu, není oddělitelná od myšlenek a díla tohoto muže.

Martin Luther se narodil 10. listopadu 1483 v rodině pocházející z durynského městečka Mohra. Otec Hans byl původně rolník, záhy se však začal věnovat těžení měděné rudy. Zprvu dělník v dole to dotáhl až na podílníka hornického bratrstva a svému synovi tak mohl zajistit solidní hmotné zázemí. Martin získal základní vzdělání v Mansfeldu a poté studoval asi rok na katedrální škole v Magdeburku, kde učili Bratři společného života, hnutí patřící k jádru devotio moderna. Latině se naučil na farní škole v Eisenachu. Roku 1501 se nechal zapsat na erfurtskou univerzitu, kde získal solidní znalost Aristotela, Tomáše Akvinského a středověké scholastiky. Mezi jeho učitele patřili Jodok Trutfetter a Bartoloměj Arnoldi, vynikající znalci nominalismu. Po absolvování artistické fakulty měl Luther podle otcova přání pokračovat studiem práva. V červenci 1505 byl však při cestě od rodičů do Erfurtu překvapen prudkou bouří, v níž ho, jak věřil, od smrti zachránily jen modlitby ke svaté Anně a slib, že se stane mnichem. Osobní prožitky, zdá se, ovlivňovaly vůbec silně Martinovo smýšlení.

Ještě téhož léta vstoupil do kláštera augustiniánů-eremitů v Erfurtu, kde byl vysvěcen v rychlém sledu na jáhna a kněze (1507). Již v této době se u Luthera objevovaly známé úzkostné stavy, pramenící z jeho pochybností o možnosti získat Boží milost. Obával se, že pokání činěné pouze ze strachu nemá před Hospodinem věrohodnost, pochyboval však, že je schopen vyznat své hříchy jen z pouhé, ale opravdové lásky ke Kristovi. Jeho zpovědník Jan Staupitz ho nakonec nasměroval ke studiu teologie na wittenberské univerzitě. Zde měl možnost důkladně se seznámit se Sentencemi Petra Lombardského a nominalismem Viléma Ockhama. Na přelomu let 1510/1511 podnikl pouť do Říma; šlo o vůbec nejdelší Lutherovu cestu v životě a měla na něho zásadní vliv. Na jedné straně je zřejmé, že tehdy stále věřil v možnost získat odpuštění cestou kajícného konání, na druhé straně nelze pochybovat o tom, že římská nevázanost na něho učinila velmi negativní dojem. Po svém návratu dosáhl ve Wittenbergu doktorátu teologie a převzal po Staupitzovi katedru biblistiky. Přednášel výklad žalmů a Pavlových listů; část jeho přednášek se zachovala a je možné na nich sledovat Lutherův vývoj směrem k teologické roztržce s církví. Ještě roku 1514 byl však jmenován provinciálním vikářem řádu.28

Lutherův rozchod s oficiálními stanovisky církve se začal rýsovat během jeho přednášek na přelomu let 1515 a 1516, v nichž komentoval Pavlův List Římanům. Prohloubil se na podzim 1517, kdy vystoupil proti odpustkům. Nikdo v tuto chvíli nepředpokládal, že dojde k rozkolu, a ani sám reformátor nepomýšlel na to, že by zakládal „druhou církev“. Došlo však k nechtěnému spojení dvou témat, která v zásadě spolu nesouvisela: odporu veřejnosti k fiskální praxi římské kurie, vysávající Německo, a Lutherovy teologie. Odpověď oficiálních míst byla zpočátku „vcelku slabá, teologicky málo přesvědčivá a k tomu politicky znehybňující“.29 Paradoxní totiž bylo, že současně s otevřením procesu proti Lutherovi v Římě roku 1518 musel papež Lev X. (1513–1521) přátelsky vyjednávat s jeho zemskou vrchností, saským kurfiřtem Fridrichem Moudrým (1486–1525), o volbě nového římsko-německého krále. Osud německého učence se spojil s komplikovanými francouzsko-habsburskými vztahy, a trvalo téměř dva roky, než došlo k zásadnímu posunu. Teprve v létě 1520 vyšla bula Exsurge Domine a Luther se ocitl v klatbě. Na situaci v Německu to však nemělo podstatný vliv, protože veřejné mínění považovalo papežovo rozhodnutí nikoliv za církevně závazné stanovisko, ale za útok části kurie na „jejich reformátora“. Názor Conrada Peutingera, že „Luther je v církvi a bude v církvi, dokud koncil nad ním nevynese rozhodnutí a nevyloučí jej“, se stal, jak dále uvidíme, rozhodující.

Klatba nad Martinem Lutherem (bula Exsurge Domine Lva X. z roku 1520)

„Ó povstaň, Pane, a suď své věci! Pamatuj na urážky, jež po celé dny vycházejí od nerozumných. Nakloň svůj sluch k našim prosbám, neboť lišky se pozvedly a snaží se zničit vinici, jejíž lis ty jediný stlačuješ. A když jsi hodlal vstoupit k nebeskému Otci, svěřil jsi péči, vedení a správu své vinice coby církve vítězící Petrovi jakožto hlavě a svému zástupci a nástupci: divoké prase se chystá ho zničit, divoké zvíře jej zakusuje. Pozvedni se, Petře, pro tvůj již zmíněný pastýřský závazek, který ti svěřil Bůh, zasáhni do záležitosti svaté římské církve. Je přece matkou všech církví a učitelkou víry, z vůle Boží posvěcenou tvou krví, kterou ty postavíš proti těm, o nichž jsi sám řekl, že povstanou jako lživí učitelé, kteří přinesou nakažlivé učení a s ním i svou rychlou záhubu, jejichž jazyk je oheň, nepokojné zlo plné smrtelného jedu. […] Pozvedni se, Pavle, prosíme tebe, který jsi skrze své učení a stejně tak svou mučednickou smrtí prosvětlil a zvelebil římskou církev. Neboť povstává nový Porphyrius^30, který již v minulých časech se stavěl na odpor svatým Apoštolům. […] Konečně povstaňte každý svatý a ostatní celá církev, jíž je odpírán pravý výklad svatého Písma.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Církevní dějiny – novověk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.