Lovci monster s.r.o.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Larry Correia

Lovci monster s.r.o. – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

The Monster Hunter Files *

Monster Hunter: Guardian *

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

Saints *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2018

Copyright © 2011 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Michal Farník

ISBN 978-80-759-4019-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8969-9 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8970-5 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

@fantom.print

Tento román věnuji Bridget

Kapitola 1

Jeden jinak normální čtvrteční večer jsem dostal příležitost prožít americký sen. Podařilo se mi prohodit svého neschopného, debilního šéfa oknem ve čtrnáctém patře.

Jen pro ujasnění, nebylo to tak, že bych se probudil a řekl si, že je načase zabít šéfa holýma rukama. Vlastně to bylo mnohem složitější. Až do onoho osudného dne by mě nic tak šíleného ani nenapadlo. Byl jsem prostě obyčejný chlápek, úřednická nula. Bože, vždyť já byl účetní. Nic nudnějšího snad ani dělat nejde.

Ta podělaná událost změnila celý můj život. Neuvědomoval jsem si, jak dalekosáhlým a bizarním důsledkům budu muset čelit jen za to, že se díky mně šéf rozprskl po chodníku. Vlastně on na chodník ani nedoletěl. Přistál na střeše špatně zaparkovaného Lincoln Navigatoru, ale to už odbočuju.

Jmenuju se Owen Zastava Pitt a tohle je můj příběh.

Finanční oddělení společnosti Hansen Industries sídlilo ve čtrnáctém patře běžné kancelářské budovy v centru Dallasu. Účetních nás bylo deset. Seděli jsme v deseti kójích namačkáni mezi oddělením marketingu a dámskými toaletami. Byla to prostě standardní profesionální kancelář s modrým zátěžovým kobercem, motivačními plakáty, komiksy s Dilbertem a několika květináči se zdechlými kytkami. Já byl nováček.

Byl to docela dobrý džob. Za nepříliš zajímavou práci mi platili slušně. Se spolupracovníky nebylo těžké vyjít. Bylo to mé první zaměstnání po vysoké, která slibovala kariérní růst. Popravdě řečeno, byla to vlastně má první práce, kde jsem nemusel zvedat těžké věci nebo vyhazovat ochmelky na ulici.

Teď jsem si spořil na důchod a moje pojistka se vztahovala i na zubaře. Měl jsem v plánu tvrdě pracovat, najít si ženu, mít děti a usadit se někde na předměstí. Byl jsem mladý profesionál s budoucností nalakovanou na růžovo.

Mé zaměstnání v dobré a zavedené společnosti mělo jednu drobnou nevýhodu. Můj šéf byl zamindrákovaný idiot. Pan Huffman byl nejhorším šéfem, jakého si dovedete představit. Byl neschopný a vlastní chyby házel na podřízené. Navíc byl naštvaný na celý svět. Nevadilo mu nic konkrétního, to ne, spíše ho štval život samotný za to, že se k němu nechová hezky. Byl líný a hloupý až k nevíře a svým malým prasečím mozečkem nedokázal pochopit, proč za posledních deset let nedostal nabídku na lepší místo. Byl přesvědčený, že svět existuje jen proto, aby mu dělal naschvály. Když jsem ho lépe poznal, ani trochu jsem se světu nedivil.

Jakožto nejnovější přírůstek oddělení vnitřní kontroly Hansen Industries jsem byl neoficiálně jmenován Huffmanovým fackovacím panákem. Předešlý nováček spáchal sebevraždu, díky čemuž se uvolnilo ve firmě místo, které jsem teď zastával. Tehdy mě vůbec nenapadlo, že může existovat spojení mezi uspokojením z práce a touhou spláchnout balení prášků na spaní panákem skotské.

Měl jsem za sebou další dvanáctihodinovku, ale na to jsem byl zvyklý. Byl jsem beznadějně pozadu, snažil se učit za pochodu a uvědomoval jsem si, že vysoká škola nemá se skutečným světem nic společného. Vzhledem k tomu, že mým zaučováním byl pověřený zmiňovaný hnusák pan Huffman, byl jsem v háji vlastně od samého začátku. Jelikož se v té době můj život točil výhradně kolem práce (vyjma sobot, kdy jsem se věnoval svému koníčku), ani mi nevadilo, že jsem tam zůstával pozdě do noci. Doufal jsem, že tím udělám dojem na někoho důležitého, kdo mi nabídne, abych zmizel z Huffmanova oddělení a šel pracovat jinam.

Poslední měsíc to vlastně bylo v pohodě. Pan Huffman byl na dovolené pod stanem v nějakém národním parku či co. Na týden se vrátil, zamknul se do kanceláře, s nikým nemluvil, nebral telefony a pak šel na dalších pár týdnů na nemocenskou. Stalo se tradicí, že mé oddělení bylo každoročně nejproduktivnější právě v době, kdy byl Huffman na dovolené. Určitě si domyslíte proč.

Mrknul jsem na hodinky. Bylo pět minut po osmé večer. Okolní kóje se šedými koberci byly prázdné. Kručelo mi v břiše, což byl signál, že balíček křupek a banán, tedy můj oběd, jsou dávno pryč. Vypnul jsem počítač, zamknul spisy, oblékl si kabát a vydal se ke dveřím. Byl jsem přesvědčený, že už tam nikdo není, a tak jsem při odchodu zhasnul. Pak se ozval reproduktor. Škubnul jsem sebou.

„Kdo je tam?“ zeptal se nadutý hlas pana Huffmana. To bylo překvapení. Nevěděl jsem, že už se vrátil. Zatraceně. Nezastavoval jsem se. Byl jsem rozhodnutý předstírat, že nic neslyším. Když tady Huffman zůstává tak dlouho, nechtěl jsem, aby na mě hodil nějakou svou podělanou práci, což by jakožto líné prase s radostí udělal. Nazval by to převedením zodpovědnosti a poplácal se po rameni za to, jak je neuvěřitelně progresivním členem řídícího týmu.

„Owene? Jste to vy? Ihned přijďte do mé kanceláře!“ Do prdele. „Hned, Owene. Je to důležité!“ Zněl stejně horlivě a nafoukaně jako obvykle.

Když jsem sklesle kráčel k jeho kanceláři, musel jsem přemýšlet, jak poznal, že to jsem já. Nejspíše to byla náhoda. Musel si všimnout, že někdo zhasnul. Začal jsem přemítat nad důvody, proč už musím odejít domů. Bylo mi ale jasné, že je všechny šmahem shodí ze stolu. Hodina bojového umění? Ne, už tak si myslí, že jsem příliš militantní, a navíc ani neví o mé sbírce zbraní. Kostel? To sotva. Rande? Kéž by. Nemocná matka? To by stálo za pokus, pomyslel jsem si. Blížil jsem se tak k jeho kanceláři a už si vymýšlel příběh, jak se musím starat o chorou maminku. Žila sice tři státy daleko, ale o tom Huffman neměl ani ponětí.

Když jsem vešel k Huffmanovi, všechny myšlenky na máminu imaginární nemoc zmizely jako mávnutím proutku. Bylo zhasnuto, což mi bylo velmi divné. Svého šéfa jsem neviděl, protože ke mně seděl zády opřený v koženém křesle s vysokým opěradlem. Okny sem pronikala slabá záře městského osvětlení. Nikdy jsem nedokázal pochopit, jak se takový neschopný trouba mohl dostat k rohové kanceláři s výhledem. Možná měl fotky finančního ředitele, jak si to rozdává s nějakou šlapkou, nebo něco takového. Na obrovském dubovém stole měl ohavný nepořádek. Uprostřed ležel mastný papírový sáček s čímsi, co asi bylo jeho obědem. Ať už v sáčku bylo cokoliv, mastnota pomalu prosakovala do okolních papírů.

„Posaďte se, Owene,“ zasípal Huffman. Jeho hlas byl podivný. Neotočil se. Z mého pohledu mi připadalo, že pozoruje noční oblohu.

„Ach ne, díky, pane… už vážně budu muset jít. Mám nemocnou mámu a…“

„Řekl… jsem… SEDNĚTE!“ vykřikl a otočil se. Zalapal jsem po dechu. Částečně proto, že výraz v očích pana Huffmana byl opravdu šílený, ale hlavně kvůli tomu, že byl úplně nahý. Byl to pohled, o němž jsem ze srdce doufal, že se mi nikdy nenaskytne. Dolní část vypaseného obličeje měl pokydanou čímsi tmavým a mastným, jako by předtím prasečím způsobem hodoval na zabíjačce.

Fajn, tak tohle rozhodně mění situaci. Dal jsem ruce před sebe. „Podívejte, pane, měl byste vědět, že já na tohle nejsem. Vy si dělejte, co chcete. Mně je to fuk. Jiným chlapům by to možná lichotilo, ale já odtud mizím,“ řekl jsem a pomalu couval ke dveřím.

„TICHO!“ zařval a prásknul obtloustlými prsty do stolu tak silně, až se převrhl sáček s jídlem a jeho obsah vypadl ven. Ztuhnul jsem, protože jsem nečekal, že takový špekatý vepř jako Huffman ze sebe dokáže vydat natolik rázný výkřik. „Víte, co je dnes za noc, Owene? Víte to? Dnešní noc je velmi zvláštní!“

„V Sizzlers[1] mají krevetové „sněz co můžeš“?“ odpověděl jsem co nejklidněji a pomalu bral za kliku. Bylo to jasné. Panu Huffmanovi přeskočilo. Připadalo mi, že se mu u úst tvoří pěna.

„Dnes v noci budu trestat zlo. Před měsícem jsem dostal dar, a nyní jsem král. Viděl jsem, jak mě s ostatními pomlouváte za mými zády. Vím, že nerespektujete mé vedení.“ Hlas mého šéfa se pomalu měnil ve vrčení. Očima těkal ze strany na stranu, jako by v tmavých rozích místnosti viděl cosi velmi vzrušujícího. „Vy jste nejhorší, Owene. Nejste týmový hráč. Nerespektujete mou autoritu. Chcete ukrást mé místo. Chcete mi vrazit nůž do zad!“

Nůž do zad jsem se mu vrazit nechystal, spíše jsem měl v úmyslu mu jednu vrazit. Můj předchozí úsudek byl správný, vážně se mu u pusy tvořila pěna. Útok obtloustlého a nahého pana Huffmana mi moc velké starosti nedělal, protože jsem byl opravdu velký a na účetního jsem se dokázal až překvapivě dobře prát. Celá situace mi přišla pitoreskní a trochu komická. Věděl jsem ale, že šílenci mohou být nečekaně nebezpeční. Bylo načase zmizet a zavolat profesionální pomoc. Vzal jsem za kliku a přemýšlel, jestli se firemní pojistka vztahuje i na psychiatrickou péči.

„Hlavně klid, pane Huffmane. Já vám nechci ublížit, jen si teď na chvíli odskočím.“ Pak jsem si všiml věci, která vypadla ze sáčku na jídlo.

„To je ruka?“ vyhrknul jsem.

Huffman mě ignoroval a pokračoval v řevu a mlácení do stolu. S každou ranou se jeho tukové zásoby vlnily čím dál rychleji. Ruka na stole patřila nejspíše ženě. Nalakované nehty, snubní prsten a roztřepený pahýl těsně za zápěstím. Do prdele! Takže můj šéf nebyl jenom vyšinutý magor, ale ještě ke všemu sériový vrah.

Nahý, šílený tlusťoch ukázal z okna. „Čas nadešel! Dnes v noci se stanu bohem!“ zakvíkal.

Jeho buclatý prst směřoval k měsíci v úplňku.

Když jsem tak sledoval matnou měsíční záři na žlutém pozadí městských světel, připadalo mi, že se jeho prst prodlužuje. Ruce se mu začaly natahovat a nehty zesilovaly a rozšiřovaly se. Pohlédl na mě a já spatřil, jak se šklebí doslova od ucha k uchu. Dásně a zuby mu začaly zlověstně čnět zpoza rtů. Z pórů mu rašily tmavé vlasy. Když místnost naplnily zvuky praskání a křupání kostí, Huffman křičel bolestí.

„Owene. Teď jste můj. Sežeru vaše srdce.“ Kvůli všem těm slinám, co mu kapaly od huby, a otékajícímu jazyku jsem mu skoro nerozuměl. Jeho zuby nabíraly na délce i ostrosti.

Na okamžik jsem jen ohromeně stál paralyzován protichůdnými emocemi. Můj rozum se zastavil. V místnosti bylo vcelku šeru, a tak se civilizovanější část mého mozku pokoušela přesvědčit vnitřního pračlověka, že se jedná jen o nějaký vizuální trik, kanadský žertík nebo úkaz jinak vysvětlitelný logickými prostředky. Naštěstí pro mě však vnitřní pračlověk zvítězil.

Dodnes nechápu, proč jsem v ten okamžik pocítil nutnost se svému rychle mutujícímu šéfovi svěřovat. Texaské zákony jsem neporušil, což se však nedá říct o firemních předpisech o bezpečnosti na pracovišti.

„Víte o tom zákazu nošení zbraní na pracoviště?“ zeptal jsem se zmítající a rostoucí chlupaté stvůry, co seděla nějaké tři metry ode mě. Její žluté oči se do mě zabodávaly s čirou zvířeckou nenávistí. V tomhle pohledu už nebyl ani náznak lidskosti.

„To pravidlo se mi nikdy nelíbilo,“ řekl jsem, ohnul se ke kotníkovému pouzdru, srovnal mířidla s cílem a rychle vypálil všech pět nábojů ze svého Smith &  Wessonu ráže .357 do těla pana Huffmana. Bůh žehnej Texasu.

Stvůra, která kdysi byla Huffmanem, udělala pár kroků dozadu, opřela se o okno, a když po něm sjela na koberec, zanechala za sebou šmouhu krve a tkáně. Několika ranami jsem musel minout, nebo byly výstřely moc razantní, protože silné okenní sklo nápor nevydrželo a prasklo. Na nic jsem nečekal, otočil se a začal utíkat. Když jsem se zoufale snažil otevřít dveře, skoro jsem si jimi rozbil nos. Dal jsem si záležet, abych za sebou zabouchl, a pak jsem se rozběhl úzkou chodbou, seč mi síly stačily. V jedné ruce jsem měl prázdný revolver a prsty druhé ruky jsem se v kapse snažil nahmatat rychlonabíječ s náhradními náboji.

Dveře Huffmanovy kanceláře se s třísknutím rozletěly. Ta věc, co teď stála v chodbě, byla zjevně spíše zvířetem než člověkem, ale rozhodně to nebylo obyčejné zvíře. Obtloustlé tělo mého vedoucího nějakým způsobem nabylo elegantní svalnaté podoby. Dlouhými pařáty stvůra vytrhávala cáry z modrého průmyslového koberce. Na těle měla hustou černou srst a její vlčí obličej byl ztělesněním noční můry. Rty prohnuté do vnitřku slintající huby odhalovaly řadu zubů ostrých jako břitva. Bestie teď pobíhala po čtyřech, zavětřila, a když mě konečně uviděla, dlouze zavyla.

Krev v mých žilách se změnila v led.

Při běhu směrem k výtahu jsem již měl v bubínku revolveru připravených dalších pět nábojů s dutou špičkou. Stvůra ale byla rychlá, mnohem rychlejší než olympijští sprinteři, a já se s olympijskými sprintery měřit rozhodně nemohl. Můj náskok v chodbě byl během několika vteřin fuč. Když se na mě bestie vrhla, otočil jsem se a vypálil jí přímo do tlamy. Stvůra sebou za letu škubla a setrvačností narazila do zdi, která náporem praskla. Bestie se ihned začala zvedat s naježenými chlupy na zádech.

Střílím velmi dobře. Můj malý revolver nebyl sice na přesnost zrovna dělaný, ale snažil jsem se. Zamířil jsem stvůře na lebku a stiskl spoušť. Po každé ráně jsem opět v klidu zamířil a vypálil znovu. Odměnou mi byly výtrysky bíločervené směsice lebeční kosti a krve, kterou mé náboje vytrhávaly z Huffmanovy hlavy. Střílel jsem dál, dokud zbraň nezačala cvakat naprázdno. Došla mi munice.

Mé smysly se zaměřily pouze na bezprostřední hrozbu. Krev mi tepala ve spáncích jako buben. V žilách mi koloval adrenalin, díky němuž jsem ignoroval hromové rány výstřelů. Povolil jsem sevření rukojeti. Huffman byl mrtev.

Začal jsem supět a zoufale se snažil ovládnout vlastní dech. Možná mi přeskočilo, ale asi pět metrů od mé pracovní kóje ležel mrtvý vlkodlak. Vždy jsem si myslel, že takové bytosti žijí jen v pohádkách, ale na podlaze vážně byla mrtvá stvůra s vystřeleným mozkem. Když mě ještě pronásledovala, neměl jsem čas přemýšlet o strachu, ale teď na mě všechno dolehlo, jako když se provalí přehrada. Neovladatelný třes v končetinách přicházel pomalu, ale když jsem si tu bestii pořádně prohlédl, udeřil plnou silou. Připadalo mi, jako bych se stal obětí autonehody. Dával jsem si vše dohromady. Nejprve jsem nemohl běhu událostí uvěřit, pak následovala emocionální prázdnota a nakonec se dostavilo brutální pochopení toho, co se stalo. Právě jsem zabil vlkodlaka.

Následně se pan Huffman postavil a zavrčel na mě.

Rozstřelená mozková hmota naskákala zpět do jeho hlavy a s křupnutím se spojily i střepy jeho lebeční kosti. Stvůra se postavila na zadní nohy, přestože měla kolena stavěná stejným způsobem jako psi. Jedním zahnutým prstem si nabrala kus masa přilepeného na své srsti a vhodila si jej do chřtánu. Vlkodlak si na vlastní tkáni velmi pochutnal. S úlevou se pak postavil na všechny čtyři a otřásl se jako obrovský pes. Krev z ran se rozstříkla po bílých stěnách chodby pokrytých motivačními plakáty.

Monstrum zase zavylo, dlouze a vysoce. Zvuk ve mně probudil hluboko pohřbený primitivní pud sebezáchovy. Otočil jsem se a rozběhl se rychleji, než jsem kdy předtím dokázal. Nějakým způsobem se mi podařilo nezpanikařit, a tak jsem se stvůrou nezávodil k výtahu, ale zabočil jsem prudce doprava, zavřel za sebou dveře a přisunul před ně těžký stůl. S jiskřením z něj spadl monitor od počítače. Byl jsem v marketingové místnosti. Na plakátu s roztomilým koťátkem hrajícím si s klubíčkem bylo napsáno jediné: Drž se, kámo. Díky za radu… kámo.

Nebyl čas přemýšlet. Nezastavoval jsem se a doufal, že stůl Huffmana alespoň zpomalí. Na pár vteřin se mu to podařilo. Vlkodlak se začal sápat po dveřích, ze kterých odlétávala mračna třísek. Stůl se odsouval pořád dál a dál. Na konci kanceláře byly další dveře, které vedly do boční chodby. Zabouchnul jsem za sebou, ale neviděl jsem nic, čím bych mohl dveře zapřít. Zbraň. Potřebuju zbraň. Pořád jsem v ruce držel revolver, ale neměl jsem žádné náboje. Lehká osobní zbraň by mi jako kyj byla nejspíše dost na houby. Skrytou zbraň jsem nosil na obranu před zloději a podobnými šmejdy. Nikdy bych si nepomyslel, že budu muset bojovat se stvůrou ze Sci Fi Channel. Na zdi visel hasicí přístroj, a tak jsem ho sundal a vzal s sebou. Přece jenom to bylo lepší než nic.

Na konci chodby byly dveře vedoucí do mého oddělení. Kdybych se tam dostal, měl bych šanci doběhnout k výtahu. Nohy a srdce pracovaly ostošest. Slyšel jsem, jak dveře za mnou vylétávají z pantů. Neplýtval jsem časem, abych se na to díval, a rovnou jsem proběhl dveřmi do finančního a pokusil se za sebou zavřít. Do dveří se ale zasekl Huffmanův pařát. Zoufale jsem tahal, ale vlkodlak byl mnohem silnější než já. Drápnul mi po hrudníku a spárem mi rozerval oblečení a kus kůže. Bolest. Neuvěřitelná bolest. Řval jsem, spadl na záda a spustil hasičák, kterým jsem začal stříkat stvůře do očí a rozevřené tlamy. Bestie zavyla, postavila se na zadní a zakryla si hlavu. Vymrštil jsem se a kopl vší silou vlkodlaka do žeber. Ten se svalil zpět do chodby. Posbíral jsem se, zavřel za sebou dveře a zamknul.

Řezné rány na hrudníku pekelně bolely. Zranění vypadalo hrůzostrašně. Košili jsem měl celou promáčenou krví. Bolest ale byl jen vzdálený pocit za hradbou adrenalinového rauše v mém těle. Na utrpení nebyl čas, musel jsem se zbavit monstra.

Vlkodlak prorazil dřevěné dveře a pařáty mě jen o malý kousek minuly. Pozvedl jsem hasičák nad hlavu a vší silou znovu a znovu mlátil po chlupatých rukou. Takové rány by žádné obyčejné kosti nemohly vydržet. Konečně se Huffmanovo předloktí se slyšitelným křupnutím přelomilo, což se ale o jeho odhodlání říct nedalo. Nadále máchal pařáty ze strany na stranu a zdálo se, že se jeho zranění okamžitě hojí. Nepříčetně jsem řval a bil Huffmana, seč mi síly stačily. Kovový přístroj se s každým nárazem slyšitelně otřásal.

Dostali jsme se do bezvýchodné situace. Když jsem mu neustále znovu a znovu lámal ruce, nedokázal mě přetlačit. Muselo to dojít i jeho zvířecké mysli, protože stejně rychle, jako se jeho ruka objevila, zase zmizela a nechala za sebou v těžkých dubových dveřích jen velkou díru.

Přerývaně jsem lapal po dechu. Zdálo se, že mu nemohu ublížit. Musel jsem něco vymyslet… stříbro. Ve filmech to vždycky zabralo. Kde ale v mé kanceláři sehnat stříbro? Odpověď jsem samozřejmě znal. Žádné tam nebylo.

Kdybych se dokázal dostat k výtahu, byl bych v pohodě, ale to bych musel nejprve proběhnout patnácti metry finančního oddělení a pak asi třicet metrů dlouhou chodbou. Svíral jsem hasičák v náručí a odbelhal se ke dveřím. V temnotě bylo mým jediným vodítkem zeleně svítící světlo u východu. Krev, co mi stékala po břiše, byla teplá a slizká.

Než se Huffman rozběhl, dokázal jsem se dostat až ke své kóji. Neexistoval způsob, jak bych mohl bestii uniknout. Rozsápala by mě na kusy zuby a pařáty.

Když útěk nezabírá, je čas bojovat. Alespoň že jsem byl na domácí půdě.

„Huffmane, ty šmejde špinavej! Pojď si pro mě!“ zařval jsem a postříkal ho hasičákem. „Tohle je můj kancl!“

Vlkodlak odhodil mou improvizovanou zbraň do dálky a zlomil mi u toho ruku. Naremploval mě a já se vznesl do vzduchu. Zastavil jsem se o stropní obklady a s hlasitým úderem se odrazil od větrací šachty zase k zemi. Dopadl jsem na zeď své kóje, která však nebyla stavěna na to, aby vydržela nápor sto třiceti pěti kil živé váhy. Já se tak rozplácl na svůj pracovní stůl.

Nezastavuj se. Sténal jsem a snažil se popadnout dech. Pokoušel jsem se přijít na něco, cokoliv, co bych mohl udělat. Za okamžik už se u mého stolu objevila vlkodlakova hlava. Nakopnul jsem ji vší silou, ale Huffman mi akorát ukousl botu.

Vlkodlak se šlachovitýma nohama pracujícíma jako pružiny elegantně poskakoval kolem. Jeho pařáty klapaly o tvrdý povrch stolu jako nehty na tabuli. Pokusil jsem se svalit ze stolu, ale Huffman mi bez problémů drápem propíchl stehno a přišpendlil mě. Bolestivě jsem vykřikl a zbývající zdravou rukou se pokusil uvolnit. Tahání za ochlupení jeho hnátu nemělo žádný význam, ani se nehnul.

Dostal mě. Ležel jsem, krvácel a nohu jsem měl přišpendlenou ke stolu. Zdálo se, že si vlkodlak tenhle okamžik doopravdy užívá, dával si na čas a vychutnával si mou bolest. Přemýšlel jsem, jestli hluboko v nitru toho zvířete ještě pořád je pan Huffman, kterému dělá dobře pocit moci a toho, že se konečně může pomstít světu, který tolik nenáviděl.

Můj strach se náhle změnil ve zlobu.

Bodavá bolest v noze byla nesnesitelná. Rozum mi říkal, že jsem mrtvý člověk, ale raději bych shořel v pekle, než abych se nechal sejmout takovou tlustou hromadou sraček, jako je pan Huffman.

Vlkodlak pomalu otevřel čelisti do neuvěřitelné šíře a přiblížil se s nimi k mému obličeji. Dech měl horký a páchnul jako shnilé maso. Chystal se mě sežrat a já věděl, že to udělá tak pomalu a bolestivě, jak to jen půjde. Snažil jsem se nenápadně sáhnout do kapsy. Huffman mi olízl obličej. Jeho jazyk byl vlhký a drsný. Znechuceně jsem se otřásl. Ten bastard asi chtěl nejdříve zjistit, jak chutnám.

Můj švýcarský nůž se s cvaknutím otevřel okamžik před tím, než jsem mu jej vrazil do hrdla. Osmicentimetrový Spyderco nebyl zrovna bojový nůž, ale i tak jsem chtěl jeho potenciál vyzkoušet. Kroutil jsem jím a řezal, abych nadělal co největší škodu. Když se mi konečně podařilo propíchnout mu krční tepnu, zaplavila mou kóji krev. Vytrhl pařát z mé nohy, a když z otevřené rány vytryskla krev, téměř jsem omdlel. Krátkou čepel jsem z něj vytáhl a vrazil mu ji do oka. Jakmile Huffman ucuknul, vyklouzl mi nůž pokrytý tekutinami z ruky a zůstal zabodnutý v jeho obličeji. Ohnal se a praštil mě do hlavy. Pařát mi rozřezal kůži na čele až na kost. Zranění jsem vnímal jaksi neosobním způsobem. Věděl jsem, že jsem na tom špatně, ale nic jsem necítil, a navíc mi to bylo jedno. Celý můj život se scvrkl do jediné prosté myšlenky: Huffman musí zemřít. Do očí mě udeřilo světlo a můj nepřítel zařval.

„Zkus zregenerovat tohle!“ zahučel jsem, sebral ze stolu otvírák na dopisy a několikrát mu ho vrazil do hrudníku. Přehodil jsem si držení a vpálil mu ještě několik ran do dolní čelisti. Mé údery byly tak silné, že se otvírák zabodl až do horního patra, a tak jsem mu celou tlamu vlastně sešil. Pak jsem ho kopnul do koulí, a aby mu to nebylo líto, ještě jsem mu o hlavu rozmlátil kancelářské křeslo. Dostal jsem tupou ránu hřbetem jeho ruky a odletěl jako lidská dělová koule. Při letu jsem rozbil pár květináčů a přistál na koberci.

Byl jsem dezorientován, snažil jsem se utlumit masivní krvácení z nohy a belhal se pryč. Huffman se svíjel jako nějaké smrtící tornádo. Vlkodlak se zmítal a snažil se vytáhnout si nožík z oka a otvírák dopisů z patra. Jelikož jsem dopadl do blízkosti Huffmanovy kanceláře, vpotácel jsem se dveřmi dovnitř. Docházely mi možnosti. Cítil jsem, že za chvíli omdlím ze ztráty krve. Na nohou jsem se držel jen díky svému vzteku a odhodlání, a to mi nemohlo vydržet dlouho. Musel jsem něco vymyslet. Rozhlédl jsem se a uviděl po obou stranách dveří skříně s policemi. Křeslo. Stůl. Časopisy o golfu. Ruku nějaké ženy. Nic, co by se dalo použít jako zbraň.

Slyšel jsem, jak vlkodlak zuří a drtí na třísky mou kóji. Ničil vše, na co dosáhl. Supěl a vrčel. Když zachytil můj pach, postupně se utišoval. Zase po mně šel. Já čekal.

Ale nečekal jsem tam, kde si myslel, že budu. Huffman vběhl do místnosti úplně smyslů zbavený. Nechal se vést pouze instinktem a čistou zvířeckou zuřivostí. Skočil jsem mu na záda z vrcholu sekretáře. Silou nárazu se praštil čenichem přímo do stolu. Objal jsem ho rukama kolem krku a začal ho ze všech sil škrtit. „Uvidíme, jak se ti bude bojovat bez vzduchu!“ zařval jsem mu do špičatého ucha. Váleli jsme se po stole, ale já se nepouštěl. Čelisti měl sevřené, já však jeho krk držel neméně pevně. Šíleně jsme se otáčeli a vrazili do již tak zeslabeného okna. To se roztříštilo a zasypalo ulici dole střepy. Nějakým zázrakem jsme ale nespadli. Zraněnou rukou jsem ho držel pod krkem, zdravou jej popadl za čenich a celou svou zlost a strach jsem použil ke kroucení. Vypětím jsem křičel jako zvíře. Páteř té bestie držela jako železný prut, já však dokázal kroutit ještě silněji.

Vlkodlakův krk ohavně křupnul. Tělo bestie poháněné impulzy vystřelujícími z mozku se divoce zmítalo. Pařáty spustil z mých rozdrásaných zad a ležel pode mnou v křečích. Odvalil jsem se stranou a jen silou vůle se držel při vědomí. O jedné ruce a jedné noze jsem se belhal na druhou stranu stolu a zanechával za sebou krvavou stopu. Pak jsem sebou praštil o zem.

Slyšel jsem, jak se Huffmanovy obratle dávají s křupáním dohromady. Během chvíle bude zase na nohou, a tentokrát už nebudu mít sílu s ním bojovat. S pomocí zdravé ruky jsem se zvedl, abych viděl za stůl. Ležela na něm Huffmanova večeře, což mému nedokrvenému mozku přišlo hrozně vtipné. „Nepotřebuje někdo pomocnou ruku?“ zeptal jsem se a zakřenil se.

Vlkodlak se už zvedal na nohy. Během několika vteřin jsem se měl stát jeho krmením. A pak by měl volnou ruku k vraždění nevinných lidí o každém úplňku. Byl jsem si jistý, že zbývající dny v měsíci by se akorát věnoval své roli nejpitomějšího šéfa pod sluncem. Nevěděl jsem, co z toho je horší.

Huffman se snažil vzpamatovat třesením hlavy ze strany na stranu.

„Dneska ti to nevyjde, ty hovado!“ řekl jsem a celou vahou se opřel do těžkého stolu, který se zavrzáním neochotně opustil důlek v koberci. Zoufale jsem se zapíral zdravou nohou o zem, což bylo bez boty dost těžké, a vrazil i se stolem do Huffmana. Než si stačil uvědomit, co se děje, už i s tím svým podělaným stolem letěl z okna k zemi.

1 Síť steakových restaurací, koncept „All-you-can-eat“ je už známý i u nás (pozn. red.).

Kapitola 2

Poznal jsem, že sním. Ze všeho jsem měl takový snový nespojitý pocit. Nejprve jsem viděl záblesky, jak se ploužím k výtahu s opaskem staženým okolo nohy do improvizovaného škrtidla. V mém snu to ale vůbec nebolelo. Pohyboval jsem se pomalu, jako bych byl pod vodou. Pak se objevily obrazy sanitky a lidí, kteří do mě strkají jehly a masírují mi hrudník.

Další scéna byla podivná, jelikož obvykle sním z perspektivy vlastních očí. Vznášel jsem se v beztíži a hleděl shora na lidi v maskách, co posílali do mého srdce šoky defibrilátorem.

Zase vlastníma očima. Stál jsem na poli. Na hezkém zeleném poli. Byl jsem bosý a cítil chlad rosy. Obloha byla tmavě modrá a vzduch voněl čistě jako po letní bouři. V dáli se páslo stádo krav.

Nedaleko stál muž. Byl starý a ohnutý. Jeho bílé vlasy byly rozcuchané a dlouhé. Mile se usmíval, ale za kulatými brýlemi se schovávaly tvrdé oči. Opíral se o hůl a mával.

„Ahoj, chlapče.“ Stařec měl tvrdý východoevropský přízvuk.

„Vy jste Bůh?“ zeptal jsem se.

Od plic se zasmál. „Já? Ha ha! Dobrej vtip. Nejsem. Jenom přítel.“

„Jsem po smrti?“

„Skoro. Ale musíš se vrátit. Máš práci. Ano, hodně práce.“

„Práce?“

„Poslání. Těžké, ale dobré.“

„Poslání?“

„Ještě z doby, než ses narodil. Jak se tomu říká?“

„Předurčení?“

„Spíše sis vytáhl nejkratší sirku. Tak už běž. Není čas. Posílám tě zpátky.“

„Setkáme se ještě?“

„Jenom když budeš pomalej a zase zemřeš.“

Hezký sen skončil a můj svět vybuchl v bolestivém víru.

Slyšel jsem pravidelné pípání. Tempem se shodovalo s mým srdečním rytmem. Píp, píp. Skláněly se nade mnou dvě černé postavy.

„Měli bychom ho hned zabít.“

„Ještě ne.“

„Přece nemůže bejt čistej.“

„Znáš pravidla.“

„Pravidla jsou na hovno. Mohl bych ho zardousit polštářem a nikdo by se ničeho nedopátral.“

„Ale já ano.“

Zase jsem usnul.

Probudil mě zápach nemocniční dezinfekce. Oči jsem měl pevně semknuté, v ústech poušť a jazyk přilepený k patru. Měl jsem takový ten podivný pocit, jako když je člověk nadopovaný prášky, který jsem nezažil od poslední operace před lety. S námahou jsem otevřel oči a postupně si zvykal na tlumené světlo. Pochopil jsem, že jsem v nemocnici. Ze špitálů jsem nervózní a nesvůj, ale tentokrát to bylo lepší než být po smrti.

Když jsem se pokusil posadit, uvědomil jsem si, že mi do ruky vede hadička. Na hrudi, nohou a zádech jsem měl objemné bandáže, levou ruku v sádře.

Ucítil jsem, že mám kůži na hlavě nějak napjatou. S velkou opatrností jsem natáhl ruku a dotkl se čela. Nebyl na ní žádný obvaz, ale nahmatal jsem nejméně padesát pichlavých stehů, které se táhly po čele, mezi obočím, po nose a končily na jedné tváři. Byl jsem rád, že na dohled není žádné zrcadlo. Jelikož jsem od přírody zvědavý, a navíc mi dodával odvahu morfiový rauš, zvedl jsem okraj velkého obvazu na hrudi. Hlubší rány byly zajištěné svorkami. Díky drogovému opojení mi přišlo velmi legrační, že mi doktoři vyholili hrudník. To mě určitě bude ještě svědit.

Nevzpomínám si, jak jsem se tam dostal ani jak dlouho jsem byl mimo. Na hodinkách jsem měl datumovku, jenže jsem je u sebe neměl. Ani své šaty. Měl jsem na sobě jen tenký nemocniční plášť a obrovskou hromadu obvazů.

Když jsem postupně přicházel k sobě, začal jsem si vzpomínat, proč tady vlastně jsem. Musím přiznat, že jsem nejprve kladl své podivné vzpomínky za vinu drogám. Zabijácký vlkodlačí šéf? Jasně, museli do mě napumpovat vážně silný materiál.

Všechno sis to jen představoval, našeptávala mi logická část mozku. Nejspíše ses připletl do nějaké nehody a skončil tady. Nic takového jako monstra neexistuje. Pan Huffman se v žádného vlkodlaka neproměnil. Ze žádného okna jsi ho neshodil. Tohle přece nemohou být stopy po pařátech. Určitě máš rány po autonehodě, nebo po něčem takovém. Celé to je jenom hloupá halucinace. Až budeš v práci tenhle příběh vyprávět, všichni se mu budou smát. Huffman tam teď určitě stojí a vykládá, jak se flákáš.

Běž do prdele, logický mozku. Přece vím, co jsem viděl.

Existoval způsob, jak zjistit, kde jsem se tu vzal. Ke kapačce bylo připevněné nouzové tlačítko. Stlačil jsem ho a čekal. Snažil jsem se potlačit představu, jak se Huffmanův obličej mění v zubatý zvířecký ksicht. Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se konečně otevřely dveře. Bohužel v nich nestála sestřička.

„Pane Pitte, jsem zvláštní agent Myers a toto je zvláštní agent Franks. Pracujeme pro vládu.“ Oba muži mi ledabyle ukázali odznaky. Jeden agent působil temně a zlověstně. Bylo vidět, že je svalnatý a tvářil se pesimisticky. Muž, který mluvil, byl o něco starší a vypadal spíše jako univerzitní profesor než federální agent. Oba na sobě měli saka a nepůsobili zrovna nadšeně. Přisunuli si židle. Profesor si dal nohu přes nohu, sepjal ruce a zamračil se na mě. Mladší vytáhl pistoli.

„Hněte se, a je po vás,“ řekl, a já ani na okamžik nezapochyboval, že mluví pravdu. V ruce držel glocka s tlumičem. Nevěděl jsem, jakou má ráži, ale z mého místa zbraň vypadala opravdu zlověstně. Nehýbal jsem se.

Profesor promluvil. „Pane Pitte, nechtěl byste nám vypovědět, co se stalo ve vaší kanceláři?“

Mluvení mi s vyprahlými ústy činilo velké problémy. „Daaaa uych…“ řekl jsem. „Uoooduuu.“ Asi jim došlo, že mám žízeň, nebo ze sebe dělám debila. Profesor zaváhal, ale vstal, sebral ze skříně sklenici, naplnil ji vodou a vtiskl brčko do mých úst. Mé tělo zaplavil úžasný pocit vlhka. Agent jménem Franks se nahnul dopředu, aby mě v případě nutnosti mohl ihned zabít. Ten chlápek zjevně svou práci bral velmi vážně.

„Ach… děkuji,“ zakrákal jsem.

„Nemáte zač. A teď nám řekněte, co se tam stalo, než agent Franks znervózní.“

Mlčel jsem. Nechtělo se mi vykládat federálům, že se můj šéf proměnil ve vlkodlaka a snažil se mě sežrat, než se mi podařilo vyhodit ho z okna. Za takovou výpověď bych určitě šel sedět, a tak jsem improvizoval.

„Spadl jsem ze schodů.“ Hele, byl jsem na morfiu a nic lepšího mě v tu chvíli prostě nenapadlo.

Profesor se zamračil. „Takový sračky si strčte někam, Pitte. My víme, co se stalo. Už jsme viděli záznamy z bezpečnostních kamer. Před pěti dny se váš vedoucí, jistý Cecil Huffman, proměnil ve vlkodlaka a pokusil se vás zabít. Bojoval jste s ním a podařilo se vám jej shodit z okna a zabít.“

Byl jsem v šoku. Agenti FBI zjevně neměli žádný problém s tím, že se z mého šéfa stal vlkodlak. Také mě překvapilo, že jsem byl mimo celých pět dní. Úplně nejvíc mě ale překvapilo, že se Huffman jmenoval Cecil.

„Jednal jsem v sebeobraně. Nic špatnýho jsem neudělal. Na co ta pistole?“

„Přece víte, jak se z lidí stávaj vlkodlaci, pane Pitte. Tohle maj ve filmech správně. Když vás vlkodlak kousne, stanete se jedním z nich. V jejich slinách přežívá virus měnící strukturu DNA. Při zásahu pařátem je šance na nákazu menší, ale přesto je na pořadu dne. Kdyby se nám bejvalo podařilo na vašem těle najít jedinej kousanec, už bychom vás pohřbívali. Podle zákona na potírání vlkodlaků z roku 1995 musíme bez prodlení zlikvidovat všechny, u nichž se projeví vlkodlačí příznaky. Je mi líto.“

„Nemyslím, že mě kousl,“ vyjekl jsem. Uvnitř jsem ale pocítil nával strachu. Zrychtoval mě totiž slušně. Proměním se snad ve vlkodlaka? Nebo mě ten federál rovnou oddělá?

„Stříbrný kulky,“ zavrčel agent Franks. Glockem mi stále mířil na hlavu. Nevím, jestli si myslel, že budu jako Jackie Chan, ale rozhodně jsem neměl v plánu nic dělat. Vždyť jsem se ani nemohl hýbat. „Jistota je jistota.“

„Tak co teď?“ zeptal jsem se.

„Budeme čekat. Poslali jsme vzorek vaší krve na testy. Pokud se vrátí pozitivní, budeme vás muset utratit. Pokud se vrátí negativní, můžete jít. Za chvíli by nám měli zavolat.“

Tak „utratit“. Copak jsem nějaký pes? Tohle setkání jen posilovalo mou velmi silnou skepsi vůči autoritám.

„To mě necháte jen tak jít?“

„Ano. Ale pokud o tomto incidentu veřejně promluvíte, budete stíhán dle zákona o utajení nadpřirozených úkazů.“

Franks přikývl a zamumlal: „Olověný kulky.“ Jeho konverzační schopnosti asi nebyly zrovna na výši.

V Myersových očích se na okamžik odrazila emoce, kterou jsem v té chvíli odhadl na lítost. „Podívejte, pane Pitte, je to pro vaše dobro. Pokud jste nakaženej, prokážeme vám laskavost. V opačném případě byste za tři týdny požíral starý báby a mimina. Snad se testy vrátí negativní a budeme moct na celou věc zapomenout.“

„Tak co teď?“

„Prostě si na chvíli odpočiňte,“ řekl agent Franks.

„To se snadno řekne.“

Přišel doktor a změřil mi pulz a krevní tlak. Sestřička mi vyměnila kapačku a zkontrolovala obvazy. Zdálo se, že zaměstnanci nemocnice se federálů bojí, a proto se mnou nikdo nemluvil. Přinesli mi květiny. Poslali je z Hansen Industries spolu s přáním brzkého uzdravení. Vedle lístku se vzkazem byl také dopis od vedení Hansen Industries, ve kterém stálo, že mám padáka za porušení pravidla o zákazu nošení zbraní na pracoviště. Pokud nechci riskovat přerušení výplat nemocenské za pracovní úraz, neměl bych prý proti propuštění protestovat. S láskou, oddělení lidských zdrojů.

Stiskl jsem tlačítko na elektrické posteli, abych se posadil vzpřímeně. Myers zapnul malou televizi a koukali jsme na Jeopardy[2]. Sledování televize mě přivedlo na jiné myšlenky. Hlavně jsem nemusel myslet na to, že skončím s dírou v hlavě, nebo snad ještě hůře jako Huffman. Myers byl docela dobrý, ale válcoval jsem ho. Jsem totiž král televizních soutěží. Franks měl pistoli na klíně a popíjel kolu bez cukru. Snažil jsem se nemyslet na fakt, že se mnou na pokoji sedí milí vládní lidé připravení rozstřílet mi hlavu stříbrnými kulkami. Pocit bezmoci byl obrovský. Alex Trebek[3] znal odpovědi, já měl pouze otázky.

„Odpověď je Konstantinopol? Hele, Myersi, jak to vypadá s mým zraněním?“

„Ztratil jste spoustu krve a na operačním stole jste byl dvě minuty ve stavu klinický smrti. Vůbec žádná mozková aktivita. Máte v sobě asi tři sta stehů a svorek a pár zlomenejch kostí. Pokud vás nebudeme muset zastřelit, mělo by se všechno nakonec zahojit. Ale už nikdy z vás nebude lev salónů. Odpověď je Velká čínská zeď.“

Pomyšlení, že jsem byl po smrti, mě zaujalo. Vlastně to bylo docela hustý. Přemýšlel jsem, jestli bych na to nemohl začít balit ženské.

„Odpověď je Gándhí. Co se stalo s panem Huffmanem?“

„Dopadl na střechu Lincolnu Navigator. Pak ho ještě dorazil letící stůl. Nikomu jinému se nic nestalo.“ Byl zoufalý. V historických otázkách jsem ho úplně drtil. Bylo mi jasné, že je profesor zvyklý vyhrávat. Ha, ha, troubo, jen si užij tuhle potupu! „Odpověď je Magna Charta. Snad se Huffman zase nesložil dohromady?“

„Sakra, jste rychlej. Ne. Vlkodlaci se dokážou dostat téměř ze všeho kromě zranění stříbrem. Obnovování tkáně je ale náročný na energii. Nemaj jí nekonečné množství, takže když jim člověk pořádně naloží, zemřou.“

„Oheň,“ zavrčel Franks.

„Je to tak, oheň funguje skvěle. Počkat, tohle vím. Odpověď je uran!“ vykřikl.

Vydal jsem bzučivý zvuk. „Chyba, správně je beryllium. Sakra, Myersi, myslel jsem, že aby se člověk stal agentem, musí mít nějaký vzdělání. Vy jste ale úplně blbej.“

Agent FBI naštvaně přepnul na CNN. No, když mě zabijou, alespoň zemřu s vědomím, že jsem ubránil svou čest na poli bezcenných znalostí. Ve zprávách mluvili o výbuchu nějakého ropovodu v odlehlé oblasti Ruska, který mají na svědomí čečenští teroristé. Vytěsnil jsem to z hlavy a vrátil se k obtěžování federálů.

„To se tyhle věci dějou pořád? Jak to, že se Huffman stal vlkodlakem? Žije jich hodně?“

„Kladete příliš mnoho otázek,“ řekl Franks.

„Můj společník má pravdu, pane Pitte. Vaše situace je taková, že vám řekneme jen to, co musíte vědět. A v týhle chvíli musíte vědět pouze to, že máte držet klapačku.“ Fajn. Došlo mi, že bude nejlepší, když zase usnu. Zatracení federálové.

Někdo zaklepal na dveře. Nejspíše to bylo jen zdvořilostní zaklepání, protože osoba okamžitě otevřela a vešla dovnitř. Franks sotva stačil skrýt glocka pod Martha Stewart Living[4].

Osobou byl průměrně vysoký štíhlý muž s krátkými, pískově blonďatými vlasy. Mohlo mu být nějakých pětačtyřicet. Neměl žádné zvláštní rysy. Nebyl to zrovna typ, který by si člověk na první pohled zapamatoval. Vyzařovala z něj ale jakási tvrďácká aura podobná té, jakou měli Bogart nebo Cagney ve zlatých starých filmech. V koutku úst ledabyle tiskl cigaretu a zjevně tak porušoval nemocniční pravidla.

Myers se zatvářil kysele a připadalo mi, že Franks vážně přemýšlí, že by pro změnu chtěl pistolí mířit na někoho jiného.

„Ale to se podívejme, jestli to nejsou naši malí skautíci. Jak vám šlape vraždění svědků?“ zeptal se muž, sáhnul do kapsy kožené bundy a vytáhl vizitku. Zastrčil mi ji do okraje sádry.

„Běžte do prdele, Harbingere,“ řekl Franks.

„Situace je pod kontrolou. Nemusíte tady být,“ konstatoval profesor chladným hlasem.

„To spíš budu bruslit v zamrzlým pekle, než abych uvěřil, že federální opičky maj něco pod kontrolou.“

„Radši zavřete hubu,“ zavrčel Franks.

„Nebo co?“ odpověděl muž s vypočítavou agresivitou a lehkým náznakem jižanského akcentu. „Zatknete mě? Možná se vám to nelíbí, ale jsme zase v kšeftě. Nebejt toho, že nás federálové vykopli z Yellowstonu, vlkodlak by neutekl, nepokousal by toho tlustoprda a tady ten chlápek by se nikdy nestal obětí útoku.“

„Národní parky spadají pod naši jurisdikci. Vaši lidi tam nesměj chodit ozbrojený, takže smůla. Měl byste se uklidnit,“ pronesl Myers způsobem, z něhož bylo zřejmé, že je zvyklý udílet rozkazy.

Nový chlápek se jen ušklíbl. „Mám se uklidnit, Myersi? Tahle hromada mrtvol vznikla kvůli vašemu byrokratickýmu bordelu. Kdybyste nás bejvali nechali porušit pár blbejch zákonů, neměli bychom na krku dvě mrtvoly a tady toho.“ Ledabyle ukázal rukou na mě.

„Pravidla mají svý důvody. Kvůli jejich nedodržování vás taky předtím zrušili. Myslím, že byla chyba pouštět vás zpátky.“

Není třeba dodávat, že by se atmosféra v pokoji dala krájet. Ve své hromadě obvazů jsem si připadal úplně zapomenutý. Myers a vetřelec byli zabráni do soutěže v zírání. Franks vypadal, že je připravený hosta vyprovodit a nejradši by ho při tom shodil ze schodů hlavou napřed. Když jsem viděl, jak je ten chlap vyvádí z míry, začal se mi líbit.

„Ehm… nerad ruším vaše líbánky, ale kdo vůbec jste?“

Konečně Myers mrknul a zírání skončilo. Neznámý na mě koukal, jako by si mě přeměřoval. Oči měl chladné, modré a děsivé. Sledoval mě pekelně dlouho, ale nakonec jsem jeho prohlídkou nejspíše prošel, protože mi potřásl rukou. Franks odstranil magazín Marthy Stewart, aby mi pistolí připomněl, že se nemám o nic pokoušet.

„Jmenuju se Earl Harbinger. Dělám pro LM.“

„Owen Pitt. Účetní.“ Stisk měl jako ze železa. „LM? To má být nějaká přísně tajná vládní agentura, nebo co?“ zeptal jsem se.

Agent Myers se ušklíbl. „Ani nápad.“

Harbinger se na ně jen pohrdavě podíval. „Ne. Kdybych dělal s takovejma blbama, musel bych si ustřelit hlavu. Jsme soukromá organizace, výdělečnej podnik. Jestli mám mluvit za sebe, myslím, že jsme ve svým oboru nejlepší. Řekl bych, že jste v tom samým dost dobrej i vy. Vedl jste si skvěle.“

„Díky, ale myslím, že to nestačilo. Před chvílí mi řekli, že se nejspíš proměním v něco podobnýho, čím se stal můj šéf.“ Neříkalo se mi to zrovna lehce. Když jsem to ze sebe dostal, ucítil jsem v hrudi chlad. „Nechci tak skončit.“

Muž jen zavrtěl hlavou. „S tím si nedělejte starosti.“

„Sháníte nový lidi do svýho masomlejna, Harbingere?“ přerušil jej Myers. „V tuhle chvíli je pan Pitt ve vazbě, a dokud neřekneme jinak, nikam nepůjde.“

„Nikoho nesháním, Myersi, ale jestli máte zájem, slyšel jsem, že v obchoďáku hledaj novýho otvírače dveří,“ odpověděl. Otočil se zase ke mně a pokračoval v hovoru, jako by nebyl přerušen. „Nepřemejšlel jste nad tím, proč máte všechno obvázaný, kromě tý obrovský rány na hlavě?“

Podvědomě jsem sáhl na ohavnou řadu štychů, které se táhly mým obličejem. Věděl jsem jen to, že mi zůstane strašlivá jizva.

„Je odkrytá, aby to mohli sledovat. Kdybyste se začal léčit nepřirozeně rychle, bez zaváhání vás oddělaj. Podle toho, jak jste dostal naloženo, si jsou určitě jistí, že se proměníte. Nemyslím, že takový zranění od vlkodlaka někdy někdo přežil bez následků. Taky bych řekl, že když jste se zatím nezačal léčit, poslali váš vzorek krve na test, aby měli jistotu. Nemůžou se totiž dočkat, až vás sejmou. Jestli jste ale pořád člověk, nemůžou si to dovolit.“

„Prohlásili, že čekají na výsledek testu.“

„Jak jsem říkal. Ale něco vám povím. Já o těchhle monstrech napsal knihu. Jestli se u vás příznaky neobjevily do pěti dnů, dávám vám slovo, že nakaženej nejste.“

„Vážně?“ poprvé od chvíle, kdy jsem se probudil v téhle dezinfikované kobce, jsem pocítil závan naděje.

„Budete v pořádku. Hele, až ti šmejdi dostanou zpátky negativní výsledek a vyjdete odtud, brnkněte mi. Vizitku máte. Musíme si promluvit, ale zatím si odpočiňte.“ Bylo divné, že jsem tomu příslibu věřil. Přišlo mi, že ten chlap není takový typ, co by balil hnusnou pravdu do růžového kabátku.

Harbinger na odchodu ještě vrazil do agenta Myerse. Ten vypadal rozrušeně, ale nepromluvil, dokud se za nezvaným hostem nezavřely dveře.

„Držte si od nich odstup, Pitte, pokud si nechcete nadělat problémy. Jednoho dne to podělaj a všichni do jednoho skončí v kriminále nebo v hrobě. Nerespektujou vládní autoritu.“

No tak to jsme tedy dva. Pak jsem agenty poslal k čertu. „Víte co, já jdu spát. Měl jsem dost blbej den. Jestli test vyjde pozitivně, tak mě prostě oddělejte, ať to mám za sebou. Pokud se vrátí negativní, tak odtud zmizte a nechte mě na pokoji. Každopádně mě budit nemusíte.“ Stiskl jsem tlačítko, abych uvedl postel do vodorovné, spací polohy. Nebylo to tak dramatické, jako kdybych za sebou bouchnul dveřmi, ale muselo to stačit.

Ve skutečnosti mi ale trvalo několik minut, než jsem zabral. Mé tělo bylo stále poseto bolestivými ranami a v žilách mi kolovala analgetika, ale i tak jsem si vizitku nejprve pečlivě schoval do dlaně.

Federálové pokračovali ve sledování televize.

Měl jsem podivný sen. Byl celý zamlžený a rozmazaný, trhaný a nespojitý, násilný a rychlý. Vůbec to nebyl obyčejný sen.

Došlo v něm k bitvě. Nevím, kde se odehrála, ale věděl jsem, že se stala v minulosti. Detaily byly skryté ve vznášejících se oblacích sněhu. Jediné nadpřirozené bytosti se bránilo obrovské množství vojáků. Ti se zoufale snažili bestii zabránit v dosažení jejího cíle a umírali po houfech. Jediná věc, o kterou netvorovi šlo, mu byla ukradena, a nyní se ji snažil získat zpět. Byl to Strážce.

Ve snu jsem ale viděl zlo, které bylo ještě horší než Strážce. Zlo bylo staré, prokleté, odporné a sálalo zuřivostí a nenávistí. Bylo oslabeno nezdarem, a když se Strážce přiblížil, stáhlo se do ruin. Jeho poslední přisluhovači rychle padli rukou nesmrtelného zabijáka.

Na Strážce čekal už jen jeden voják. Byl to velitel krvelačné elitní jednotky. Odhodlaně stál v černé uniformě nad tělem rozbité lidské oběti. Hrdě zakřičel, že jeho vůdce se vrátí, aby dokončil, co započal. Pak si přiložil pistoli ke spánku a ukončil svůj život.

Poslední okamžiky snu byly o něco jasnější. Konečně se mi podařilo Strážce zahlédnout. Byl to obrovský muž, jehož každičká část kůže byla pokryta podivným tetováním. Inkoustové linie se vinuly jako živé bytosti. Díval se na mě skrze prostor i čas. Oči měl jako nehybná jezera nenávistné černi.

„Zemřeš mou rukou.“

Probudil jsem se škubnutím. To byl ale pošahaný sen… Neměl jsem ponětí, o čem vůbec byl. Podivné beztvaré zlé věci, potetovaní válečníci bojující ve sněhu a hromada německy křičících vojáků. Připsal jsem to za vinu drogám.

Mobilní telefon začal vyzvánět otravnou staženou melodii. Myslím, že to byla písnička Take Me Out to the Ballgame. Neotevíral jsem oči a předstíral, že spím. Ozvalo se šmátrání a pak hlas agenta Myerse. „Myers.“ Snažil jsem se poslouchat, abych se co nejrychleji dozvěděl, jaký bude můj další osud. Od přírody nejsem moc nábožensky založený, ale přistihl jsem se, jak se modlím, aby měl ten podivný chlápek pravdu. Dvacet čtyři není zrovna věk na umírání. Chyběli by mi rodiče i bratr. Doufal jsem, že budu mít na napravení našich vztahů více času. Na to ale bylo pozdě. Celý můj osud se nyní odvíjel od jediného telefonátu a spouště glocku.

„Aha. Jo. Aha… fajn… jasně… nashle.“

Tenhle rozhovor mi tedy nic moc neobjasnil. Zapřel jsem se a čekal, jak mi kulka udělá z mozku a hlavy fašírku. Nějakou chvíli jsem přemítal, jestli Franks umí střílet. Nechtěl jsem skončit jako slintající ležák. Bude to bolet? Zakousnul jsem se do jazyka. Nehodlal jsem žebrat. Raději ať to skončí takhle, než abych se proměnil o příštím úplňku v nelidskou stvůru.

Připadalo mi, že snad čekám celou věčnost. Zaslechl jsem nějaký šepot, pak šustění. Neviděl jsem žádný záblesk, neozvala se žádná rána. Jediným pevným bodem pro mě bylo tiché píp píp z přístroje sledujícího můj krevní tlak a pulz. Pípání se zcela jasně zrychlovalo. Je dost složité předstírat spánek, když vás takto zrazuje elektronický nepřítel. Plíce jsem měl v jednom ohni, jak jsem se snažil zadržovat dech, a žaludek byl bolestivě sevřený. Zvrácená část mého já doufala, že můj bordel z hlavy aspoň zasviní ty jejich levné obleky. Asi by s tím museli do čistírny, šmejdi.

Konečně jsem zaslechl, jak agenti FBI odcházejí. Dveře se pomalu otevřely. Risknul jsem rychlé mrknutí a viděl, jak oba tiše mizí. Franks vypadal zklamaně. Těšil se, že bude mít příležitost někoho legálně oddělat. Překvapilo mě, že se Myers snaží nenadělat příliš velký hluk, abych se nevzbudil. Dveře se zavřely a já osaměl.

Minuty se táhly a já se stále vnitřně ujišťoval, že se nevrátí. Nehýbal jsem se. Byl to tedy ten hovor z laborky. Příslib neznámého muže byl pravdivý. Nebyl jsem infikovaný, pořád jsem byl člověk a smrt nebyla na pořadu dne. Smál jsem se tak silně, až jsem si utrhl některý ze stehů na zádech. Vykřikl jsem bolestí a pak úlevou. Jak už jsem řekl, od přírody nejsem příliš zbožný, ale té noci jsem skutečně byl. Když ze mě vyprchal všechen stres, cítil jsem se prázdný a vyčerpaný. Vzlykal jsem.

Než jsem mohl zase usnout, bylo třeba udělat dvě poslední věci. Popadl jsem kytici květin z Hansen Industries a mrštil ji na druhý konec pokoje. Stejně ta práce stála za hovno. Pak jsem vytáhl navštívenku, přiložil si ji k očím a snažil se ji zmoženýma očima přečíst. Na malé písmo jsem zaostřit nedokázal, ale nadpis jsem viděl zcela zřetelně.

LOVCI MONSTER s.r.o.

Problémy s monstry? Volejte profesionály.

Založeno roku 1895

2 Vědomostní soutěž, u nás známá jako Riskuj (pozn. red.).

3 Moderátor a hvězda Jeopardy, které uvádí už od roku 1984 až do současnosti (pozn. red.).

4 Společenský časopis pro ženy vydávaný Marthou Stewart. Tato žena je mediální celebritou, vlastnící mimo jiné vydavatelství, reklamní agenturu a televizní talk show (pozn. red.).

Kapitola 3

Rehabilitace stojí za hovno. Zotavování stojí za hovno taky. A to nekonečné svědění zpod sádry je snad nejhorší forma mučení, jakou lidé kdy vymysleli. Respektive byla by, kdyby neexistovala taková věc, jako je návštěva starostlivých rodičů. Když se starouši dozvěděli o mé „nehodě“, okamžitě přiletěli a od prvního okamžiku mi byli trnem v oku.

Než se tak stalo, strávil jsem v nemocnici další týden. Jak se ukázalo, smrt je poměrně stresující faktor, byť trvá jednu nebo dvě minuty. Doktoři byli překvapeni, že jsem vůbec naživu. Když jsem se jednoho z nich zeptal, kolik krve jsem vůbec ztratil, suše mi odvětil, že prý „většinu“.

Mé léčení spočívalo v tom, že jsem se snažil pohybovat, aniž bych si cokoliv utrhl. Postupně jsem nabíral sílu, dokud jsem nebyl schopen samostatně ujít alespoň pár kroků a pozřít trochu nemocničního jídla. Přišli si se mnou promluvit i detektivové z dallaské policie. O nadpřirozených stvůrách ani agentech FBI se nezmiňovali, a věřte mi, že já jsem na tohle téma nic začínat nechtěl. Policajti byli přesvědčeni, že pan Huffman byl sériový vrah sjetý andělským prachem s velkým loveckým nožem. Jsem si jistý, že mí noví přátelé federálové místo činu upravili tak, aby vyprávělo příběh, jaký se jim zrovna hodil. A vlkodlak v něm zajisté nefiguroval. Policie mi poděkovala za to, že jsem svět zbavil velmi zlého muže, a sdělila mi, že se dle jejich vyšetřování jedná o zcela jasný případ zabití v sebeobraně. Nepadla jediná zmínka, že bych měl být z čehokoliv obviněn, a dokonce se mi dostalo informace, že mi bude revolver navrácen, jakmile prokurátor podepíše příslušné papíry.

V místních novinách se objevily články o mé hrdinské obraně před šíleným sériovým vrahem Cecilem Huffmanem. Legrační bylo, že k článku přiložili také naše fotografie. Jsem si jistý, že většina nezaujatých čtenářů si myslela, že tím šíleným vrahem jsem já. Koneckonců jsem byl velký, mladý, svalnatý, snědý, nepříliš hezký a mé oči byly na pohled zlověstné. Pan Huffman vypadal jako typická oběť. Tlustý manažer ve středním věku s velkýma smutnýma očima a třemi bradami. Vzhled může být zavádějící. Během pobytu v nemocnici jsem opakovaně odmítal žádosti novinářů. To poslední, co jsem mohl potřebovat, byla smyšlená historka o mém hrdinství a upoutání pozornosti FBI. Odmítl jsem dokonce i pozvánku do show mé oblíbené Oprah. Když se o tom doslechla máma, byla neuvěřitelně naštvaná.

Naši přijeli těsně před mým propuštěním. Nesmíte mě ale chápat špatně. Já svou rodinu upřímně miluji. Mí rodiče jsou dobří lidé. Šílení, ale dobří.

„Sakra, kluku, ty jseš teda zřízenej,“ byla první věc, kterou vykřikl otec, když mě uviděl.

Můj otec byl spořádaný občan, dekorovaný válečný hrdina a člen elitní komunity zvláštních jednotek. Ve společnosti to byl respektovaný muž. V soukromí to byl ale emocionálně upjatý člověk, který měl problém s navázáním vztahu k vlastním dětem. Když jsem byl mladší, přičítal jsem tento fakt tomu, že na nás není hrdý, nebo že nás dokonce nemá rád. Snažil jsem se s tím bojovat, a tak jsem kráčel v jeho stopách. Mladší bratr se s tím vypořádal po svém. Vykašlal se na střední školu a založil metalovou skupinu. Zatímco ze mě se stal certifikovaný účetní znalec, skupina mého bratra vydala hitovou desku a užívala si nespoutaných pařeb a záplavy peněz. Myslím, že tohle se mi nepovedlo.

Bylo zjevné, že se otec stydí. Vadilo mu, jak mě zrychtoval nějaký obtloustlý ňouma, když jsem přece mladý, zdravý a díky dobré výchově i ozbrojený. Myslím, že kdyby se Huffmanovi skutečně podařilo sežrat mě, cítil by můj otec v první řadě stud za to, že Pitt prohrál bitku, a pak teprve smutek ze ztráty syna. Můj otec se za mě naposledy viditelně styděl tehdy, když mě u odvodu armádní náboráři odmítli pro ploché nohy a astmatické záchvaty z dětství. Tehdy to pro něj byl těžký den.

Své syny vychovával pro vojenskou kariéru. Vždyť i mé křestní jméno Owen vybral podle samopalu, který mu zachránil život na kambodžském venkově během války, jež se oficiálně nikdy neodehrála. Jméno Owen podle něj mělo skvělý zvuk. Samopal samotný mu prokázal skvělou službu, když se ocitl sám hluboko na nepřátelském území a musel se prostřílet hromadou komunistických povstalců jen s touto zastaralou australskou zbraní v rukou. Věřte mi, že jako děti jsme si tenhle příběh vyslechli vážně mockrát.

„Ach, chlapečku! Ubožáčku můj! Jak se to stalo? Chudáčku můj!“ bylo zase první, co mi řekla máma. Tohle opakovala několik minut a zasypávala mě objetími, polibky a proplakanými kapesníčky. Máma tvořila v naší rodině emocionální prvek. Svou lásku projevovala vařením, díky čemuž jsem byl vždycky trochu oplácané dítě. V našem domě platilo, že kdo nemá co jíst, není milován. Netřeba říkat, že Pittové mají od přírody sklon k mohutnosti.

Zavezli mě do mého bytu, kde se k mému překvapení rovnou i ubytovali. Pokusil jsem se je uklidnit, že budu v pořádku a žádnou pomoc nepotřebuju. Jelikož jsem se sotva držel na nohou a pořád jsem na sobě měl spousty obvazů, myslím, že jsem je o své soběstačnosti zrovna moc nepřesvědčil.

Ubíhaly týdny a já se postupně uzdravoval. Navracela se mi síla a po několika návštěvách doktorů už jsem v sobě neměl téměř žádné stehy. Musím přiznat, že mi maminčina kuchyně velmi chutnala. Díky chybějícímu cvičení, atrofovaným svalům a třem tisícům přijatých kalorií denně jsem začínal nabírat kila. Pohodlí vyvažovaly neustálé dotazy. „Proč nemáš žádnou přítelkyni? Kdy se konečně oženíš? Kdy si najdeš jinou práci?“ Tyhle otázky byly vždy následovány výzvami, abych se vrátil domů, kde si mohu najít jinou práci a hodnou holku.

Několikrát mě přišli navštívit přátelé. Máma mi půjčila spoustu filmů ke sledování. Dočetl jsem hodně knížek a sledoval inzeráty s nabídkami práce.

Táta většinu času trávil na golfu.

Celou tu dobu ležela navštívenka, kterou jsem dostal v nemocnici, odložena v šatníku v ložnici. Přemýšlel jsem, že na číslo zavolám, ale nemohl jsem se k tomu přimět. Mnohem snazší bylo pohlížet na svět jako na místo, kde stvůry typu pana Huffmana neexistují.

Nejtěžší ze všeho bylo, že jsem o tom s nikým nemohl mluvit.

Jedné noci mi zavolal bratr Mosh. Ve skutečnosti se jmenoval David, ale už dlouhou dobu ho tak kromě rodičů nikdo neoslovoval. Jelikož jsem byl jedinou osobou z rodiny, se kterou hovořil, a to ještě jen zřídkakdy, o celém incidentu do té doby nic nevěděl. Zavolal mi hned, jak to zjistil. Chvíli jsme mluvili, chtěl všechno dopodrobna vylíčit a já ho nakrmil verzí, kterou mi schválila FBI. Ze všech lidí, s nimiž jsem hovořil, byl on tím, komu jsem si přál říct celou pravdu nejvíce, ale na druhou stranu jsem nechtěl, aby mě vláda zabila, a tak jsem to neudělal.

Ptal jsem se ho, jak se mu daří. Jeho skupině Cabbage Point Killing Machine se vedlo dobře a další měsíc se chystali vydat nové album s názvem Hold the Pig Steady. Slíbil, že mi ho pošle spolu s VIP lístky, až budou v rámci turné v Dallasu. Řekl, že to udělá, pokud se zvládnu do té doby nenechat zabít. Dal jsem mu slovo, že se vynasnažím.

Noc před plánovaným odletem našich si mě otec vzal stranou. Počkal, až se máma zabere do vaření dalšího menu o čtyřech chodech, a pak jsme si sedli do obýváku.

„Owene, musíme si promluvit.“

„Jistě, tati. Co se děje?“ Nestávalo se často, že se mnou otec chtěl hovořit. Jasně, mluvil na mě často, ale tentokrát to vypadalo, že by to snad mohlo být i důležité.

„Poslyš, synu, řeknu ti to na rovinu. Vím, že nám neříkáš celou pravdu.“

„Cože?“ To bylo překvapení. „Co tím myslíš?“

„Viděl jsem tvý zranění. Vím, jak vypadaj rány nožem. Sakra, vždyť já pořezal spoustu lidí. Ale tohle nejsou zranění po noži.“

Dostal mě. Nevěděl jsem, co říct, a tak jsem jenom přikývl.

„Navíc vím, co jsi dělal, abys měl dost peněz na dodělání školy. Taky vím, že jsi nám to nikdy neřekl, protože jsi nechtěl, aby se tvá matka starala.“

Z toho jsem byl celý nesvůj. Netušil jsem, že to ví.

„Co tím myslíš, tati? Dělal jsem ve skladu.“

„Jasně že dělal. Nějakou dobu. Ale pak jsi dělal vyhazovače v motorkářským baru a účastnil ses nelegálních bojů o peníze.“

„Jak to víš?“

„Vzpomínáš na šílenýho Charlieho z mýho kanclu? Měl problémy s hraním. Starouš sázel na všechno možný. Jednu noc tě viděl bojovat. Ráno mi pak zavolal, že můj synek rozkopal nějakým drsňákům ciferníky. Tak jsem si tě proklepnul… Platili aspoň dobře?“

V poměrně raném věku jsem zjistil, že mám docela slušné vlohy k násilí, což otec ještě podporoval. Když se to spojilo s mou přirozenou schopností snášet bolest, získal jsem příležitost vydělávat si docela slušné peníze. S účetnictvím to sice nemělo nic společného, ale musím uznat, že mlátit lidi do obličeje pro mě mělo své kouzlo.

„Dvacet procent banku, když jsem vyhrál. Pět za prohru. Naprosto ilegální. Nějakou dobu jsem dělal i vyhazovače. Bylo to v pohodě. Mohl jsem si vzadu dělat věci do školy. Když byl problém, vylezl jsem.“ Už jsem se nezmiňoval, že problémy byly každou hodinu a místní záchranka znala adresu našeho baru zpaměti. „Tyhle věci jsem dělal jenom tak dlouho, abych zaplatil školu.“ To byla ohavná lež, ale přece jsem nemohl tátovi říct pravdu o tom, proč jsem musel skončit. „Jak to, že jsi nikdy nic neřekl?“ zeptal jsem se po chvíli.

Tahle otázka ho na chvíli zarazila. Zmítaly jím emoce, ale brzy se zase hodil do obvyklé pohody. „Nic mi do toho nebylo, byls dospělej.“

Věřím, že nikdy předtím mi takhle otevřený kompliment nesložil.

„Každopádně chci říct, že nejspíš máš se zvládáním chlápků s noži slušný zkušenosti.“ Vůbec nevěděl, jak velké mé zkušenosti jsou. Na těle jsem měl mnoho starých zahojených jizev. „Chci vědět, jak je možný, že s tebou ten sráč zametl podlahu, provalil stěnu, rozbíjel tvým tělem nábytek, dostal deset ran z revolveru, a stejně tě dokázal takhle zmastit?“

„Nejspíš drogy,“ byla jediná odpověď, na kterou jsem se zmohl.

On ale pokračoval, „Podobný zranění už jsem kdysi viděl u chlápka, kterýho napadl tygr. Dělo se s ním něco podobnýho jako s tebou. Házel s ním ze strany na stranu a pohrával si s ním. Na rozdíl od tebe tomu chlápkovi tygr hned vykousl svaly na zádech až ke kosti, jako kdyby byl smažený kuře. Pak si ho obrátil a rozpáral, aby se dostal k nejlepším vnitřnostem.“ Na tuhle historku jsem si vzpomínal. Když mi bylo asi šest, vyprávěl mi to v delší podobě na dobrou noc.

„Nevím, co ti na to říct, tati.“

Podíval se mi zpříma do očí. Pořád to byl fyzicky i emocionálně velmi silný muž. „Hele, je mi jasný, že se tady dějou nějaký moc divný věci. Slyšel jsem historky od lidí, kterejm věřím. Kdysi jsem viděl věci, který se rozumově vysvětlit nedaj.“ Prudce zavrtěl hlavou, jako by chtěl na něco zapomenout. „Snažím se ti říct, že je mi to jasný. Ten chlápek nebyl normální člověk. Kdybys mi chtěl říct celou pravdu, vyslechnu tě.“

Neodpověděl jsem.

Zamračil se a nakonec ho čekání přestalo bavit. Bez dalšího slova z pokoje odešel a nepochybně se za mě zase styděl.

Dalšího dne odletěli.

Když jsem se belhal svým bytem ve snaze dojít ke vchodu, nadával jsem a proklínal celý svět. Zvonek začal zase řinčet a tentokrát se nezdálo, že by návštěva měla v úmyslu přestat. Můj zvonek měl velmi pronikavý zvuk.

„Moment!“ zařval jsem a kulhal kolem gauče. Noha už byla mnohem lepší. Ze všech zranění bylo právě zranění nohy tím nejhorším. Pořád jsem ji cítil, vždyť jsem ji musel používat. Ostatní poranění se hojila hezky. Dokonce i sádru mi už konečně sundali. Na své dlouhé pouti obývákem jsem si slíbil, že jestli za dveřmi stojí novinář, propíchnu mu hrudník berlí a mrtvolu nechám na chodbě jako varování pro ostatní.

Když jsem se podíval do kukátka, viděl jsem jenom tmu. Světlo na chodbě zase vyhořelo. „Kdo je tam?“ zakřičel jsem a byl připravený komukoliv od novin nebo z televize poskytnout berlovou terapii. Média se na můj příběh lepila jako mouchy na odpadky. Nemohl jsem se divit, vždyť celá ta věc byla jako stvořená k filmovému zpracování. Sériový vrah prohozený oknem mrakodrapu? To je přece jasný trhák.

„Earl Harbinger,“ ozvala se nezřetelná odpověď. „Potkali jsme se ve špitále.“

Na jeho vizitku se mi skoro podařilo zapomenout. Skoro.

„Co chcete?“ vykřikl jsem.

„Potřebuju vyplnit daňový přiznání, co jinýho?“

Váhal jsem, jestli mám dveře otevřít. Na jednu stranu jsem se mohl vrátit k normálnímu životu, najít si práci, předstírat, že největší nebezpečí představují špinaví feťáci, a v noci dobře spát. Na straně druhé jsem se mohl dočkat odpovědí.

Nakonec zvítězila zvědavost. Odemkl jsem a otevřel.

Harbinger si přivedl kamarádku.

Byla krásná. Dost možná by se dalo říct, že to byla nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. Byla vysoká, měla dlouhé tmavé vlasy, světlou pleť a velké hnědé oči. Tvář měla nádhernou. Nikoli však falešně nádhernou jako modelky nebo herečky, vždyť to byla skutečná ženská. Spíše mi připadala jako trojská Helena, kvůli jejíž kráse byli kdysi ochotni vyslat do války celou flotilu. Na očích měla dioptrické brýle a já měl pro holky s brýlemi vždycky slabost. Byl jsem ošklivý, a tak jsem měl v podvědomí vštípeno, že bych u hezké holky, co špatně vidí, snad mohl mít šanci. Na sobě měla velmi konzervativní obchodní kostýmek, ale na rozdíl od většiny žen, které jsem znal, v něm vypadala skutečně dobře. Tipoval jsem jí nějakých pětadvacet let.

„Pan Pitt?“ zeptala se. I hlas měla příjemný. Byla to bohyně.

Chtěl jsem odpovědět, ale nevyšla ze mě ani hláska. Mluv, troubo! „Ehm… zdravím.“ To se povedlo… Zatím ti to jde, jen tak dál, chlapče.

„Můžete, ehm… jmenuju se… Owen. Přátelé mi říkají Zed. To kvůli mýmu prostřednímu jménu. To taky začíná na Z. Nebo mi říkejte, jak chcete. Pojďte dál. Prosím!“ Tak to už se povedlo méně.

Usmála se a podala mi ruku. „Julie Shacklefordová. Ráda vás poznávám.“ Stisk měla pevný a ruce překvapivě mozolnaté, jako by snad těžce pracovala. Z podání ruky jsem získal dojem, že není žádný zbabělec. Nalezl jsem dokonalou ženu?

Když spatřila můj obličej, otevřela oči dokořán. Jizva. Hojila se dobře, ale bylo mi jasné, že pořád vypadám příšerně. Otok už opadl, a tak mi zbyla jen masivní červená rýha, která v podstatě půlila mé čelo, běžela po mnohokrát zlomeném nose a končila na tváři. Bylo to fakt ošklivé.

Odvrátila zrak. „Omlouvám se, nechtěla jsem na vás zírat.“ Zaslechl jsem náznak jižanského akcentu.

„O nic nejde, jenom škrábnutí. Prostě teď vypadám jako Harry Potter na steroidech,“ řekl jsem a snažil se, aby se cítila pohodlně. „Pojďte dál, posaďte se. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji,“ řekla Julie. Julie… takové krásné jméno.

„Dám si pivo,“ křikl Harbinger.

„To je mi líto, pivo nemám,“ už jsem měl na jazyku, že nepiju, ale nechtěl jsem vypadat jako posera. Pravda byla taková, že jsem s opilci trávil tolik času, až mě na chlast úplně přešla chuť.

Harbinger jen zklamaně zavrčel. Oba se posadili na můj gauč ze sekáče. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem si berli nachystal tak, abych se mohl pohodlně uvelebit v křesle. Je těžké udělat dojem na holku, když jste velký neohrabaný osel balancující na tyčce z vyztuženého hliníku. Svalil jsem se a hodil berli na zem.

„Cejtíte se líp?“ zeptal se Harbinger.

„O moc. Doktoři říkají, že se léčím rychle. Sádra je pryč, a pokud si budu dávat bacha, mohl bych zase začít cvičit horní část těla.“

„Vzpíráte?“

„Tak trochu,“ odpověděl jsem. Popravdě řečeno jsem před incidentem na bench-press dával jenom něco málo přes 180 kilo. Ono se to nezdá, ale když je člověk zároveň vysoký i podsaditý, zázraky čekat nemůže. Po zranění hrudníku a takové době nicnedělání jsem věděl, že mi bude trvat, než se dostanu na předchozí výkonnost.

„Dávejte si bacha, ať si neublížíte. Dostal jste pořádně naloženo. Vlastně jsem ještě nikdy nikoho neviděl s vlkodlakem takhle bojovat a přežít. Rozhodně ne bez dobrejch stříbrnejch zbraní. Bojovat s vlkodlakem holýma rukama je šílenství. Měl jste štěstí.“ Mluvil o vlkodlacích, jako by to byla úplně běžná a každodenní záležitost, co ani nestojí za zmínku. Obyčejní lidé takhle mluví o vysavačích nebo toustovačích.

„Pane Pitte… omlouvám se… Owene,“ začala Julie, „to, co vám teď řeknem, asi bude znít trochu divně, ale díky svýmu nedávnýmu zážitku jste ze všech lidí snad jedinej, kdo nás nebude mít za idioty. Earl a já reprezentujem Lovce monster s.r.o.“

„Dobrá. Poslouchám.“ Julie mi klidně mohla říct, že pochází z měsíců Jupitera, a stejně bych jí to zbaštil. A něco takového? Úplně bez problémů.

„LM je soukromá organizace. Staráme se o řešení problémů se stvůrama. Jsme prostě lovci monster.“

„To zní rozumně,“ usmál jsem se. Neznělo to rozumně ani trochu. Bylo to úplně praštěné jako vůbec všechno v poslední době, ale kdybych se před cvokařem zmínil o svém boji s Huffmanem, do čtvrt hodiny bych ležel v klecovém lůžku. No a tak jsem poslouchal.

„Jak jste zajisté pochopil, monstra jsou skutečnou hrozbou. Žijou a vážně ohrožujou celej svět. Naše společnost se specializuje na likvidaci týhle hrozby,“ řekla.

„Platěj dobře?“ zeptal jsem se žertem.

Harbinger sáhl do bundy, vytáhl obyčejnou obálku a hodil mi ji.

„Co to je?“

„To je federální odměna vyplácená za likvidaci nežádoucích monster z takzvanýho Fonasilu,“ začal Harbinger.

„Fonasilu?“

„Fond nadpřirozených sil,“ odpověděla Julie. „Fond byl založen za vlády Teddyho Roosevelta. Fonasil je nástroj k ovládání populací monster. Pro LM představuje důležitej zdroj příjmů. Zbytek si vyděláváme na kontraktech s různejma obcema, organizacema a soukromníkama, co maj problémy s monstry.“

„Jen to otevřete,“ pobízel mě Harbinger. „Federálové vám to nechtěli říct, ale zabil jste novýho dospělýho vlkodlaka, a úplně sám. Díky tomu patří celá odměna za hlavu tý stvůry vám. Dovolil jsem si za vás vyřídit papírování. Myslím, že vám to vadit nebude.“

V obálce byl obyčejný šek. Na hlavičce byl znak ministerstva financí a pod ním razítko Fonasilu. Šek byl vystavený na jméno Owen Zastava Pitt a na částku 50 000 dolarů.

Myslím, že zvuk, který jsem vydal, by šel nejlépe popsat jako vyjeknutí. To nemohla být pravda. V práci, ze které mě nedávno vyrazili, jsem si tolik nevydělal za celý rok. „To si ze mě děláte prdel!“ Pohlédl jsem nedůvěřivě na Julii a ze všech sil se snažil povytáhnout jedno obočí.

„Ne,“ zasmála se Julie. Její smích zněl skutečně krásně. „Ten šek je platnej. Odměny se měněj podle závažnosti hrozby ze strany populace monster a podle počtu lidskejch obětí. V tomhle případě sehrála roli rekordní aktivita vlkodlaků a fakt, že tenhle konkrétní jedinec noc předtím zabil několik obětí. Kdyby bejval byl ještě starší nebo sežral víc lidí, byla by vaše odměna větší.“

„Takže se mi snažíte říct, že vláda vyplácí lidem peníze za vraždění vlkodlaků?“ Sice jsem jejímu slovu věřil, ale měl jsem v plánu pro jistotu vyrazit do banky pro peníze v okamžiku, kdy se zvednou.

„Ano. A platí i za jiný druhy nadpřirozenejch stvůr.“

„Jiný druhy? Jaký jiný druhy?“

Pokrčila rameny. „Je jich spousta, ale nechci moc odbíhat od tématu. Jestli nebudete souhlasit s naší nabídkou, tak nic, co vám řeknu, nesmíte sdělit nikomu jinýmu, jinak vám vláda zařídí nehodu s motorovou pilou nebo něco podobně nechutnýho. A to si nedělám srandu. Vládní politika je v tomto nekompromisní. Vše musí zůstat v naprostým utajení. Takže než vám řeknu cokoli dalšího, musím se vás zeptat, jestli…“

Přerušil jsem ji. „Zombíci. Existujou zombíci?“

„Owene, prosím, musím…“

„Ano, zombie existují. Několik různejch druhů. Pomalý, rychlý. Jsou to pěkný svině,“ řekl Harbinger.

„Upíři?“

„To si pište. A to vám povím, že to nejsou uhlazení šampóni, jaký jsou k vidění v telce. Ti sráči jsou pěkně vostrý. V telce z nich dělaj sexy intelektuály, ale věřte mi, že na vykousnutí krkavice fakt nic moc sexy není. Ve skutečnosti jsou směsicí několika různejch druhů nemrtvejch.“

Julie si povzdechla a své snahy vzdala. Chtěl jsem zjistit, co přesně je reálné, a co ne, a Harbinger byl více než ochotný mi všechno prozradit. Zdálo se, že se dobře baví, a navíc má radost z Juliiných rozpaků.

„A co sněžný muži?“

„Jo, ale nejsou na ně vypsaný žádný odměny, protože nepředstavujou problém.“

„Čupakabry?“

„Vysávači koz. Z člověka udělaj cáry během chvíle.“

„Velká zmutovaná zvířata?“

„Jasný, ale tenhle segment trhu maj pod palcem Japonci.“

„Mořský příšery?“

„Ano, ale odměny jsou vypsaný jenom na agresivní druhy.“

„Tak to si děláte prdel. Emzáci?“

„Žádní inteligentní zelení mužíčci nejsou, jestli máte na mysli tohle. A jestli jo, ještě jsme se s nima nesetkali.“

„Duchové?“

„Máme jasně daný pravidla. Lovíme jenom věci, který maj fyzický schránky. Žádná fyzická schránka, žádnej kontrakt a žádnej způsob, jak získat odměnu. Držíme se věcí, který jsou z masa a krve, nebo aspoň z kostí, exoskeletu, případně slizu.“

Takhle jsme pokračovali několik minut, přičemž jsem jmenoval všemožné stvůry, které jsem viděl v různých hororech, a Harbinger mě informoval, jestli jsou skutečné, nebo ne. Každou odpověď myslel smrtelně vážně. Jestli si ty věci o stvůrách vymýšlel, tak bych proti němu v životě nechtěl hrát poker.

Když jsem se konečně zeptal na netvora z černé laguny[5] a zjistil, že se zakládá na pravdě, už toho měla Julie dost a skočila nám do hovoru. Dala Harbingerovi loktem do žeber. „Sorry, kluci, ale zpátky k věci. Owene, hledáme nový lovce. Vzhledem k povaze naší práce si nemůžeme dát inzerát. Obvykle nabíráme nový lidi do našeho byznysu podle toho, jaký maj zkušenosti se stvůrama a jak si v boji s nima vedli.“

„Já si vedl nejspíš dobře.“

Julie se znovu zasmála. Harbinger se domýšlivě uculil. Julie vytáhla z kabelky DVD. „Můžu?“ Přikývl jsem, ona vložila disk do přehrávače a zapnula televizi. „Myslím, že jste to ještě neviděl. Co se týče vašeho bývalého zaměstnavatele a dallaské policie, tohle neexistuje.“

„Dejte tam kanál tři. To je ono.“

Byl to černobílý záznam z bezpečnostních kamer na čtrnáctém patře mého bývalého pracoviště. Obrazovka byla rozdělená do čtyř čtverců a v každém běžel jiný pohled. Překvapilo mě, kam některé z kamer míří, protože jsem si nebyl vědomý toho, že tam vůbec nějaké byly. Byla tam dokonce i kamera s dobrým výhledem na Huffmanovu kancelář.

„Skrytý kamery byly skoro všude. Myslím, že jste měli docela velkej problém s okrádáním zaměstanavatele,“ konstatoval Harbinger. Já věděl, že jsem si ty poznámkové bločky neměl brát domů.

Video začalo. Digitální hodiny ukazovaly čas 8:05. Připadal jsem si na tom videu jako hlupák, ostatně jako většina lidí, co se na sebe dívá v televizi. Zvukový záznam chyběl, ale děj se odehrával víceméně tak, jak jsem si ho pamatoval. Tentokrát mě ale překvapilo, jak rychle se všechno dělo. Transformace, která podle mého prvního úsudku trvala věčnost, se při pohledu z bezpečí odehrála během několika okamžiků. Celá bitva skončila v řádu nemnoha minut. Já tehdy ale čas vnímal úplně jinak a každá vteřina mi připadala jako věčnost. Stvůra na obrazovce nevypadala ani zdaleka tak hrůzostrašně, jako když mi dýchala do tváře. Když mé tělo proletělo stropními obklady, signál třetí kamery se ztratil. Já a můj soupeř jsme se pak na chvíli ztratili z obrazu, abychom se objevili za pár vteřin na jiném záběru. Při černobílém pohledu vypadala krev na zdech docela bledě. Konečně jsme viděli, jak lámu vlkodlakovi krk a prorážím stolem okno.

Uvědomil jsem si, že ztěžka oddechuju.

Julie potichu vypnula televizi a pečlivě uložila DVD zpátky do krabičky.

„Říkáte, že jste si vedl dobře, jo? Podle mě jste předvedl vynikající boj. Několikrát jste to mohl vzdát. Překvapilo by vás, kolik lidí tváří v tvář takový noční můře jednoduše zamrzne. Jejich mozky nedokážou zpracovat vizuální vjemy, dřív než je příliš pozdě. V dalším okamžiku už jim pak nadpřirozená stvůra ohlodává páteř. Lovci ale neztuhnou. Ti bojujou.“

„Hele, já jsem jenom normální chlápek. Vždyť jsem obyčejnej účetní. O moc normálnější bych už ani bejt nemohl!“ vykřikl jsem na obranu svého průměrného života.

Julie vytáhla z kabelky složku s papíry.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Vaše tajná složka z ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

„Jestli vláda nechtěla, aby ty dokumenty někdo ukradl, neměla je nechávat na místě, kam se dostane jakejkoliv mistrovskej hacker,“ vysvětloval trpělivě Harbinger.

„Owen Zastava Pitt, věk 24. Narozen v Mercedu v Kalifornii… Zastava?“ zeptala se Julie.

„Mámina rodina má kořeny v Čechách a v Srbsku. Je to starý rodový jméno podle místa, kde dělali takový ty malý auta,“ odpověděl jsem.

„Malý auta?“ zeptala se.

„Yugo. Neznáte?“

„Aha.“ Pak pokračovala. „Černej pásek ve dvou bojovejch uměních. Zápasil jste na střední škole a získal titul státního šampióna v těžký váze dva roky po sobě. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti si na vás dává bacha, protože jste považovanej za militantního pravicovýho pošuka do zbraní. V osmi letech jste se zabejval závodní střelbou a máte mistrovský hodnocení v sebeobranný střelbě. Umístil jste se v nejlepších pěti v několika různejch národních taktickejch střeleckejch soutěžích. Byl jste považovanej za jednoho z nejlepších mladejch střelců v zemi. V posledních několika letech to s váma ale jde z kopce.“

„Dělal jsem do noci, bylo těžký pořád trénovat.“ Otec mi byl spíše vojenským velitelem než tátou. Snažil se nás připravit na nějakou budoucí apokalypsu, která se odehrávala v jeho paranoidních představách. Dokázal jsem puškou zasáhnout cíl na čtvrt míle dříve, než jsem uměl jezdit na kole. Když normální děti jezdily na letní tábory, kde vyráběly věci z bobulí a větviček, já a brácha jsme šlapali na miniaturních pochodech smrti s těžkými ruksaky na zádech. Ostatní děti navštěvovaly sportovní kroužky, já byl cvičený v umění kontaktního boje. Myslím, že věc s vládní databází mě ani moc nepřekvapila.

„Snažil jste se vstoupit do armády, ale odmítli vás kvůli nějakejm drobnejm zdravotním problémům. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti si také všimlo, že jste se účastnil nelegálních zápasů a byl zapsán u nelegálních sázkovejch organizací.“

Zarazil jsem se. Na tuhle věc jsem v současnosti moc hrdý opravdu nebyl.

„Píše se tu, že jste během šesti let získal bakalářskej a magisterskej titul a patřil k nejlepším. Zkoušku na certifikovanýho účetního znalce jste splnil napoprvý. A s vyznamenáním,“ pokračovala Julie.

Ve chvíli, kdy jsem při zápase skoro zabil soupeře, slíbil jsem si, že budu tak nudný, jak to jenom půjde. Žádné další posouvání hranic, nic než průměr. A co může být více průměrného než takový účetní?

„Plynule hovoříte pěti jazyky, hlavně díky hodně různorodejm rodinnejm kořenům. Dokážete se domluvit ještě v několika dalších řečích. Váš psychologickej profil říká, že kvůli špatným vztahům s otcem a tomu, že jste byl tlustej harant, máte chorobnou touhu si něco dokazovat a máte sklony k překompenzování.“

„Vážně se tam píše ‚tlustej harant‘?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Vlastně jsou tady nějaký psychologický žvásty o tělesným image a sebeúctě. Já to jenom přeložila.“

„Nebyl jsem tlustej. Měl jsem těžký kosti.“ Opřel jsem se a promnul si spánky. Překvapilo mě, kolik toho je v jedné vládní databázi. Dalších pár bodů k mému odporu vůči autoritám.

„Podívejte, Owene, rozhodně nejste normální člověk. Nikdo z nás není. LM je rodinnej podnik. Můj rodinnej podnik. Společnost založil můj prapradědeček. Jsme už pátá generace lovců. Dokud jste neviděl mou rodinu, nemáte ani tušení, co to znamená bejt divnej.“ Julie mě pohladila po koleni. Dotkla se mě! Má pozornost byla rázem mimořádně zaostřená.

„Nehledáme normální lidi. Normální lidi začnou řvát, utíkat, a zdechnou. Aby člověk mohl dělat to, co děláme my, musí prostě bejt trochu jinej. Jen se koukněte na střelecký statistiky. Já střílím odmalička a vedle vašich výsledků jsem úplná nula. Vaše skóre z národního mistrovství ve střelbě z pušky je stejný jako moje, a to jsem v týmu ostrostřelec.“

Když to Julie dořekla, uvědomil jsem si, že jsem vážně potkal ženu svých snů. Atraktivní, chytrá, a střílí? Husté.

„Nevím. Já s těmahle věcma nemám žádný zkušenosti. Nebylo by pro vás lepší najímat vojáky, mariňáky, SEALy nebo někoho takovýho? Vždyť já jsem kancelářská krysa.“

Tentokrát odpověděl Harbinger. „Tihle lidi u nás dělaj taky. Ve svejch řadách máme bejvalý kamioňáky, učitele, farmáře, kněze a striptérku. Vlastně u nás najdete skoro kohokoliv. Jde jen o to najít lidi, kteří nemaj problém s podivnostma. Nejlepší lovci jsou takoví, co maj ohebný myšlení.“

„No… platový podmínky jsou zjevně dobrý,“ řekl jsem se šekem v ruce.

„Nezapomeňte, že tuhle odměnu jste dostal celou jenom pro sebe. Při spolupráci v týmu se budete muset rozdělit s ostatníma a se společností. Nicméně lidi, kteří se pustěj do lovu monster na vlastní pěst, končej velice rychle pod drnem. Jedinej způsob, jak se udržet naživu, je pracovat se zajištěním. Vzhledem k tomu, kolik máme kšeftů, ale můžete počítat s fakt slušnejma prachama,“ řekl Harbinger.

„Jak slušnejma?“

Harbinger pokrčil rameny. „Máme velkej problém s tím, že naši zkušení členové odcházej a kupujou si za ně umělý ostrovy.“

„Předpokládám, že je to nebezpečný.“

Julie pokrčila rameny. „Nebudu vám lhát. Je to hrozně nebezpečný. Naše práce spočívá v rovným souboji se silami zla. Přicházíme o hodně lidí, ale díky dobře vycvičenejm skupinám, který dokážou fungovat jako tým, máme mnohem menší ztráty než ostatní skupiny lovců. Federály nevyjímaje.“

Tiše jsem seděl a přemýšlel. Mí návštěvníci nějakou chvíli nic neříkali. Julie pak zkusila ještě poslední věc.

„Hele, povím vám pravdu. Máme ten nejšílenější džob na světě. Mnoho z nás zemře mladejch a občas fakt děsným způsobem. Ale je to nejlepší práce, jaká existuje. Člověk se nikdy nenudí, a navíc dělá něco fakt užitečnýho. Jsme profíci a jsme ti, na který se všichni obrátěj, když se něco podělá. V případě průseru jdem do akce jako první. Děláme práci, kterou nezvládá nikdo jinej, a jsme v tom fakt dobří.“ Řekla to velmi upřímně a zaníceně. Julie svou firmu zjevně milovala.

Ledabyle jsem si poškrábal šrám na obličeji. Na něco jsem si vzpomněl a zamyšleně to zamumlal.

„Co jste to říkal?“ zeptala se Julie.

„Poslání. Těžké, ale dobré.“

„Co to znamená?“

„Já nevím, je to prostě něco, co mi kdysi řekl jeden starej muž. Jenom taková maličkost.“ Přemýšlel jsem o podivném snu, který se mi zdál v nemocnici. Odehrál se ve chvíli, kdy jsem byl ve stavu klinické smrti?

„Cože?“

„To je jedno.“ Musel jsem přiznat, že mě velmi zaujalo, co říkali. Co se týče jednání s hezkými děvčaty, obzvláště s těmi chytrými a s vášní pro zbraně, byl jsem vážně trubka.

Bylo to šílené. Posledních několik let jsem se snažil zařadit do zástupu průměrnosti, a pak se mě vlastní šéf pokusí sežrat k večeři. Zdálo se, že se mi život snaží podrazit nohy. Nejchytřejší by asi bylo celý incident vytěsnit z mysli a zapomenout, že se kdy odehrál.

Práci jsem ale potřeboval, a představovat se jako Owen Z. Pitt, lovec monster, jsem vážně chtěl.

No co už.

„Něco vám povím, pane Harbingere a slečno Shacklefordová. Zajdu do banky a pokusím se ten šek vybrat. Jestli je skutečnej a nezabásnou mě za pokus o podvod, uvěřím všemu, co jste mi tu navykládali. Přidám se k vám pod dvěma podmínkama.“

Čekali, co ze mě vypadne. Já se zase snažil dát dokupy odvahu.

„Jestli budu mít někdy pocit, že je ta práce úplně šílená, zmizím. Žádný otázky, žádný jestli, žádný ale. Nemyslete si, že si dělám srandu. Kdysi už se mnou zametali, a nehodlám to zase zažít. Jestli mě jakýmkoliv způsobem podrazíte, tak sbohem a šáteček.“

„Jinak bychom to ani nechtěli,“ řekla Julie. „A co ještě?“

„Vy, ehm… musíte se mnou dnes zajít na večeři,“ vykoktal jsem, překvapený vlastní odvahou. Boduješ, Casanovo. Neměl jsem ponětí, proč jsem to řekl, ale prostě to ze mě vypadlo.

Julie vypadala dost překvapeně. Nedokázal jsem rozlišit, jestli je mým pozváním polichocena, nebo jsem ji neumělým návrhem urazil. Earl obrátil oči v sloup.

„Tohle asi nebude otázka na mě,“ řekl.

„Ne, já… ehm… no, já myslel, že, víte…“ Nebyl jsem zrovna poeta.

Neodpověděla hned. Myslím, že jsem ji překvapil. Věděl jsem, že ve válce je překvapení dobré, ale nebyl jsem si jistý, zda mi o překvapení šlo i nyní. Se ženami mi to nikdy zrovna nešlo. Popravdě, to je ještě slabý výraz. V okolí ženských se ze mě stává mumlající, neschopný trouba.

„Má to snad bejt neumělý pozvání na rande?“ zeptala se. „Obvykle se to na pracovních pohovorech nedělá.“

„No, já jenom chtěl… ujasnit si pár věcí o, no, však víte…“

Earl mě přerušil. „Stejně si musím ještě pár věcí zařídit. Já letím. Julie vám poví zbytek.“ Postavil se. „Bavte se, děcka.“

„Earle, počkej přece. A co…“ Julie začala vstávat. Srdce mi vynechávalo. Urazil jsem ji?

„Julie, přece víš, o co tady jde, a víš, co je dneska za den. Zůstaň tady a povyprávěj Owenovi o tom, co děláme.“ Upravil si zbraň.

Pomalu se posadila zpátky na gauč. To je ono, Earle! pomyslel jsem si šťastně. Harbinger se měl k odchodu. Sáhl jsem po berli, abych se mohl postavit a vyprovodit jej.

„To není nutný,“ řekl a potřásl mi rukou. „Těším se na vzájemnou spolupráci.“

„Já taky,“ odpověděl jsem, než jsem zamrkal překvapením nad silou v jeho prstech, jimiž snadno podrtil mou mnohem větší ruku. Byl daleko silnější, než vypadal. Navenek jsem nedával najevo, jak velkou bolest mi působí. Naklonil se a pošeptal mi do ucha tak, aby to Julie neslyšela.

„To bylo odvážný, ale chovejte se k ní slušně, jinak se budu zlobit,“ zašeptal. Nepochyboval jsem, že kdyby se rozzlobil, skončil bych domlácený v nejbližším příkopu.

Přikývl jsem. Pustil mě, zlomyslně se zakřenil, poplácal mě po zádech a rychle odkráčel.

Julie Shacklefordová seděla na nábytku z výprodeje v mém zchátralém bytě ve špatné části města a tázavě si mě prohlížela. Neměl jsem ponětí, o čem přemýšlí. Byl to zvláštní okamžik.

Nakonec konečně promluvila.

„Nechcete objednat pizzu?“

„Takže vy o mně díky tomu dokumentu víte všechno,“ řekl jsem, když jsem polknul sousto sýra a ananasu. Dodávka byla vcelku rychlá, pizza chutná a kupodivu si Julie náš rozhovor užívala. Po prvních několika dost divných minutách si zvykla na mé pokusy o flirtování a alespoň je tolerovala. Její úsměv byl nakažlivý a já se cítil nejlépe za posledních několik týdnů. Slunce začínalo zapadat a skrze má zamřížovaná okna prosvítaly dlouhé oranžové stíny.

„Je to děsivý, kolik toho o lidech ví,“ řekla. Snažila se být zdvořilá a nemluvit s plnými ústy, ale vůbec se jí to nedařilo. „Měl byste vidět, co se v těch papírech píše o mně. Kdybyste to četl, asi byste se v mý blízkosti dost bál. Myslej si, že jsem úplnej magor.“

„Tak tím si nejsem tak jistej,“ odpověděl jsem a zakousl se do dalšího kusu pizzy, přičemž jsem se snažil moc neopírat o bolavou nohu. „Nepřipadá mi, že byste byla magor, teda až na tu věc se zlejma zombíkama a vlkodlakama.“

Povšimla si mých obtíží a přisunula mi krabici blíže. Nábytku jsem moc neměl a většinou to byly levné krámy, ale aspoň jsem měl díky nedávné mámině návštěvě uklizeno.

„Myslej si, že všichni v tomhle kšeftě jsou nepříčetný. Myslej si to i o vlastních lovcích.“

„I o těch dvou, co mě navštívili ve špitále?“ zeptal jsem se.

„Myers a Frank? Myers není tak špatnej. Věřte tomu, nebo ne, ale než ho najala vláda, dělal pro nás. Už je to ale nějakej čas. Trochu se s náma rozhádal. Franks je ale pěknej šmejd. Překvapuje mě, že vás pro jistotu nezastřelil. Tu a tam se s federálama dostanem do křížku. Sledujou nás jako jestřábi. Vlastně jsou oba ve speciální jednotce ministerstva spravedlnosti. Jejich úřad pro kontrolu monster se vypořádává s problémy vašeho kalibru.“

„Díky, že mě nazýváte problémem. O těch chlapech ale mluvit nechci.“ To jsem vážně nechtěl. Chtěl jsem si povídat o ní. „Jak jsem říkal, viděla jste mou složku, takže máte výhodu. Povězte mi něco o sobě.“

„Tak zaprvý, jsem ve vážným vztahu, jestli vás to zajímá,“ odpověděla rošťácky. „Jsem tady jenom z profesionální slušnosti.“

Au.

„O to mi ale vůbec nešlo,“ odpověděl jsem rychle.

„Owene, sice jste skvělej účetní a parádní střelec, ale jako lhář nestojíte za nic.“

Opřela se a položila nohy na konferenční stolek vedle krabice s pizzou. Všiml jsem si, že má obuté festovní boty, které se k jejímu konzervativnímu kostýmku moc nehodily. Když se uvelebila a její sáčko odhalilo vyšponované tričko, uvědomil jsem si dvě věci: a) měla skvělé tělo, a za b) na pravém boku měla v koženém pouzdře pistoli.

Jelikož jsem nebyl schopen slušně okomentovat áčko, zaměřil jsem se na béčko.

„Co máte za zbraň?“

„Tohle?“ Vytáhla pistoli, vyhodila zásobník, zatáhla závěr a elegantně zachytila vyhozený náboj do ruky. Podala mi pistoli s otevřeným závěrem a vychrlila statistické údaje, které mohl ocenit jen další nadšenec do zbraní. „Důstojnickej 1911, závěr a tělo Baer, stejná hlaveň. Reflexní mířidla Heinie. Tenkej hliníkovej Alumagrip. Konverze těla Bobtail. Ocelový součástky jsou Greider. Střílí dobře, už ho nosím rok.“

Prohlížel jsem si její zbraň. Byl to úžasný umělecký kousek. Závěr chodil tak snadno, až se zdálo, že je na kolečkách. Colt 1911 toho měl hodně za sebou, ale dostávalo se mu skvělé péče.

„Můžu zkusit spoušť? 1911 miluju.“

„Jen do toho,“ řekla s úšklebkem. Na svou zbraň byla hrdá.

Spoušť šla čistě a lehce, žádné škubnutí. Dobrá práce.

„Kdo to dělal?“ zeptal jsem se. Zjevně se jednalo o velmi kvalitní zbrojířskou práci. Jelikož jsem býval závodní střelec s omezeným rozpočtem, dělal jsem si na zbraních úpravy sám. Mé věci bývaly ošklivé, ale funkční. Tento kus byl samozřejmě také funkční, ale byl navíc tak kvalitně zpracován, že se jednalo skoro o umělecké dílo.

„Většinu jsem si dělala sama,“ řekla Julie se zjevnou pýchou.

„Vezmete si mě?“ vyhrknul jsem.

Zasmála se. A moc krásně. Neochotně jsem jí pistoli vrátil. Vložila zásobník, zasunula náboj do komory, znovu vyndala zásobník, aby do něj vložila náboj, který ještě držela v ruce. Na chvíli zaváhala a pak náboj hodila ke mně. Reflexivně jsem jej zachytil ve vzduchu.

Prohlédl jsem si jej a povšiml si několika zvláštností. Nábojnice byla z obyčejné mosazi, ale kulka byla jiná. Tvarem připomínala běžnou kulku ráže .45 s dutou špičkou, akorát v prohlubni byla lesklá kovová kulička. Kulička s projektilem tvořila nedílnou součást.

„Co to je?“

„Stříbrný kulky v porovnání se starým dobrý olovem stojí za hovno. Stříbro je moc tvrdý a moc dobře nevyužívá drážkování hlavně. Je lehčí než olovo, takže ve výsledku máte lehký projektily, ale nepřesný. Takový náboje jsou úplně na nic vyjma jediný věci, a tou je zabíjení některejch druhů monster.“

„Proč to tak je?“ zeptal jsem se.

„To nikdo s určitostí neví, ale máme pár teorií. Nejpopulárnější z nich je ta, že zlý stvůry nesnesou styk s třiceti stříbrnejma, který dostal Jidáš za svou zradu. Vatikánskej tým lovců tvrdí, že stříbro reprezentuje dobro, zatímco olovo je základním zemským kovem. Wiccani a mystici maj zas svý podivný představy, ale pravda je taková, že ani vědci nevěděj, proč stříbro na zlý stvůry tak platí. Víme jenom, že funguje. Lykantropové stříbrná zranění nemohou zregenerovat, a dokonce i upíři cítěj ze stříbra bolest.“

„Vypadá to jako Pow’r Ball od Corbonu.“ Jednalo se o typ obranné munice, kterou jsem párkrát předtím už používal. Do dutinky ve špičce byla u tohoto náboje vložena další kulička, která se po zásahu cíle odrazila zpět proti projektilu, který se tím pádem roztříštil a způsobil vážnější zranění.

„Skvělej tip. Však jsme jim ten nápad taky ukradli. Kulička vepředu je dělaná z čistýho stříbra. Dobře proráží a ve chvíli, kdy se odrazí zpět, roztříští olověnej zbytek projektilu. Obvykle se stříbrný jádro po pár centimetrech oddělí a vytvoří vlastní střelnej kanál. Prostě nejlepší z obou světů. Náboj funguje jako normální munice, chová se podobně, ale má v sobě dostatek stříbra, který uškodí i zlu. Necháváme si je dělat na zakázku. Stojej majlant, takže si je necháváme dělat jen v pětačtyřicítce do pistolí a saprů a v ráži .308 do pušek. Když potřebujem do cíle dostat co nejrychleji velký množství stříbra, používáme modifikovaný brokový náboje.“

„Teď mluvíte mejm jazykem.“ Držel jsem náboj v ruce. „Takže tímhle mě federálové chtěli oddělat, kdyby se ukázalo, že jsem nakaženej.“

„Ne, oni používaj sintrovanej kov. Stříbrnej prášek zapečou do polymerový matrice. Je to parádní věc, ale výrobce to prodává jenom vládě.“ Zachytila náboj, který jsem jí hodil nazpět. Nabila jej zpátky do zásobníku, vložila do svého Coltu 1911 a bez dívání pistoli schovala do pouzdra.

„Vy vážně víte, o čem mluvíte.“

„Díky. Miluju svou práci… Vážně bych si už neměla dávat, ale chutná to skvěle,“ řekla a nabídla si další kousek pizzy. „Myslím, že se v LM chytnete. Děláme fakt skvělou věc a dobře se u nás maká.“

„A co se toho ‚vztahu‘ týče?“ Prsty jsem naznačil uvozovky. Julie obrátila za brýlemi oči v sloup.

„Vy se jen tak nevzdáte, co?“

„Není to snad důvod, proč mě chcete najmout?“

„Vytrvalost je dobrá. Slídění už míň.“

„Fajn, souhlasím, slídění je špatný. Obzvláště když má pronásledovaná kořist kvér. Jste s Earlem pár?“

Julie odfrkla a začala se dusit pizzou. Nedokázal jsem rozeznat, jestli se směje, nebo se snaží nezemřít. Netušil jsem tudíž, zda se mám smát s ní, nebo se pokusit o Heimlichův chvat[6].

„S Earlem? To si snad děláte prdel. Ne. Ach ne. Proboha, to ne. My jsme příbuzný. Tohle je rodinnej podnik. Proč jste si to vůbec myslel? Earl je mnohem starší než já.“

„Nevypadá tak staře.“

„Řekněme, že se na něm věk tolik nepodepisuje. Earl je pro mě něco jako táta. V podstatě vychoval mě i mý bratry.“ Když to říkala, byl jasně patrný její jižanský akcent.

„Proč?“

Na chvíli se zamyslela, jako by zvažovala, jestli mě má do věci zasvětit, ale nakonec zavrtěla hlavou.

„Nevadí, na tom tak nezáleží.“ Samozřejmě že na tom záleželo, ale bylo to citlivé téma, do kterého mi nic nebylo. Při tomto tématu byla napjatá jako struna. „Mějte na paměti, že Earl je dost možná nejlepším žijícím lovcem. Pokud vám něco řekne, poslouchejte ho.“

„A váš přítel je taky lovec?“

„Ano, je, a jestli mi položíte další osobní otázku, tak vás umlátím k smrti támhletou berlí.“ Žertovala nejspíše jenom napůl. Při mých tehdejších indispozicích by to určitě zvládla, aniž by se nějak zadýchala.

Když se odpoledne zvolna proměnilo ve večer, dojedli jsme pizzu. Julie postupně zaplňovala informační mezery ohledně své společnosti, ale o sobě mi neřekla v podstatě nic. Něco jsem se o té zajímavé ženě přece jen dozvěděl, když hovořila o své práci, neboť tvořila nedílnou součást její osobnosti. Julie v branži působí od dětství a zdálo se, že o ní ví vše. S nastupujícím večerem nervózně pohlížela k oknu. Neptal jsem se, proč to dělá.

Byla skutečnou encyklopedií monster, a dokonce mi prozradila, že má vystudovanou starověkou historii a archeologii, protože oba obory úzce souvisely s její prací.

Když jsem se jí zeptal, proč studovala zrovna tohle, vysvětlila mi, že boj s monstry nezačal nedávno. Dál se k tomu nevracela. Otevřené okno neustále přitahovalo její pozornost. Venku byla už tma. Musel jsem se zeptat. „Proč jste taková roztěkaná? Co hledáte?“

Julie si povzdechla, pročísla dlouhé tmavé vlasy a zdálo se, že se jí ulevilo. Zívla, protáhla se, vstala, upravila si sako a chystala se k odchodu. Letmo se ujistila, zda má zbraň bezpečně uschovanou v pouzdře. „Už budu muset jít.“

„Proč?“ zeptal jsem se překvapený náhlou změnou.

„Vy nevíte, co je dneska za den?“ zeptala se.

„Čtvrtek?“ odpověděl jsem tupě a pomocí berle jsem se zvedl z křesla.

„Tak přemýšlím, jestli jsme ukradli správnej soubor, protože na génia vám to moc nepálí.“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem nevěděl co odpovědět. Chytila mě za rameno a pomohla mi vstát. Julie se mi podívala zpříma do očí. V jejích tlustých brýlích jsem viděl vlastní odraz. A samozřejmě i její krásné hnědé oči.

„Od vašeho napadení uplynul jeden měsíc. Test se vrátil negativní, ale jeho spolehlivost není stoprocentní.“

Když jsem se belhal k oknu, trochu mi pomohla. Nad panoramatem Dallasu visel úplněk. Teď mi konečně došlo, proč tu se mnou zůstala. Kromě bolavé nohy a hojících se svalů jsem se cítil dobře. Chlupy ze mě rašily jen v přiměřené míře.

„Takže to byla zkouška?“

„Nic osobního. Jen jsme se museli ujistit.“

„Aha.“ Nevěděl jsem, co na to říct. Celou tu dobu byla připravená mě zabít.

Tiše jsme sledovali oblohu. Uvědomil jsem si, že mě pořád drží za ruku a stojí těsně u mě. Cítil jsem, jak se její tělo tiskne k mému. Společně jsme stáli ve svitu měsíce a na paži jsem vnímal jemný stisk její ruky. Na uchu jsem cítil její dech. Byl to hezký okamžik. Přál jsem si, aby vydržel věčně. Bohužel mě držela jen proto, aby můj dolámaný zadek nevypadl z okna.

Jakmile bylo jisté, že se pevně opírám o berli, pustila mě. Sáhla do kabelky a vytáhla lístek, který mi pak podala. Na něm byly pokyny, velmi hrubá mapa a zelený smajlík s rohy.

„Dáváme dohromady výcvikovou třídu. Bude to brutálně těžký, protože berem jenom nejlepší. Až si to všechno promyslíte, dostavte se na tuhle adresu přesně za tři týdny.“ Lístek jsem si vložil do kapsy.

„Budu tam,“ slíbil jsem.

„Dobře. Vítejte v LM.“ Potřásla mi odměřeně rukou.

„Díky.“

„Vyprovodím se sama,“ řekla Julie. Začala odcházet a nechala mě zírat na měsíc.

Julie Shacklefordová udělala pár kroků a pak mě překvapila tím, že se otočila a vrátila. Cítil jsem, jak se její plné rty jemně tisknou k mé tváři. Naštěstí jsem byl berlí dobře zapřený o zem, jinak bych snad v šoku vypadl z okna na ulici.

„Jste milej, Owene. Díky za hezkou večeři. Uvidíme se za pár tejdnů.“ Pak odkráčela.

Aspoň že jsem dokázal počkat, než za sebou zavře dveře, a jako idiot jsem se rozesmál až potom. Tak nakonec jsem přece jen prožil hezký den. Na pár otázek jsem dostal odpovědi, získal novou práci, která vypadala zajímavě, i když poněkud šíleně. V kapse jsem navíc měl, alespoň teoreticky, šek na 50 000 dolarů. A nejlepší ze všeho bylo, že mě políbila na tvář nádherná ženská. Ano, skutečně jsem prožil dobrý den.

Vytáhl jsem lístek a prohlédl si jej. Chystal jsem se do Alabamy.

5 Narážka na kultovní americký horor Creature from the Black Lagoon z roku 1954 (pozn. red.).

6 Hmat pro uvolnění překážky v dýchacích cestách (pozn. red.).

Kapitola 4

Tři týdny uběhly velmi rychle. Šek Fonasilu byl překvapivě krytý. S napěchovaným bankovním účtem jsem si sbalil kufry, prodal nebo rozdal většinu věcí, zrušil nájemní smlouvu k bytu a odjel doprostřed ničeho přesně dle pokynů, které mi nechala Julie Shacklefordová.

Všechno, co jsem ještě vlastnil, jsem nacpal na zadní sedadla zrezavělého Chevy Caprice. Měl jsem jen pár pytlů s oblečením, notebook, pár dalších zásob a asi tak tucet zbraní. S těmi jsem se rozloučit nemohl. Měl jsem štěstí, že kufr caprice byl pro mafiány jako dělaný.

Juliiny pokyny byly vytištěny na lístku 7 x 12 centimetrů. Když odcházela, řekla mi, že na to místo mám dojít v určitou hodinu a den. Řekla mi, že jídlo a ubytování je zajištěno, ale další podrobnosti nesdělila.

Z Dallasu jsem jel přímo do Alabamy a celou cestu jsem přemýšlel nad absurdností toho, co vlastně dělám. Hraniční cedule mě uvítala na jihu. Zastavil jsem se akorát v Montgomery, abych koupil lepší mapu. Podle pokynů na lístku jsem měl dojet k jakémusi bodu na mapě, k němuž vedla jediná silnice. Bylo to alabamské město Cazador.

Z Montgomery mi jízda do Cazadoru trvala ještě asi dvě hodiny, ale dobrou polovinu jsem strávil blouděním po lese. Stromy byly husté a na železitě červené půdě rostly bujné křoviny. Krajina okolo Cazadoru byla plná krásných kopečků protkaných množstvím říček a potoků.

Město samotné by se spíše dalo nazvat vesnicí. Bylo tam několik malých obchůdků, baptistický kostel přímo naproti křesťanského kostela a množství rozesetých domů. Budovy vypadaly staře a sešle. Na staré ceduli u silnice byl jednoduchý nápis Cazador, Alabama, 682 obyvatel. O něco novější cedule zase říkala, že prohlídky s průvodcem na sumčí farmě se konají od dvanácti do čtyř. Jsem si jistý, že tím přilákali davy turistů.

U jediného obchodu ve městě jsem zastavil, abych doplnil předražený benzín, koupil limonádu a setřel brouky z čelního skla. Několik místních obyvatel se mnou navázalo oční kontakt, ale nikdo se mnou nemluvil. Zaslechl jsem, jak bezzubý chlápek za pokladnou žvatlá cosi o čerstvém mase. Bylo mi to jedno, ani jsem nepřemýšlel, jestli mluví o mně, nebo o svém obědě.

Podle posledních pokynů na lístku jsem se vydal po malé rozbité silnici do kopců a ještě hlouběji do lesa. Pak se cesta rozšiřovala. Pokračoval jsem na západ ještě další míli a skoro jsem minul šotolinovou odbočku. To, že jsem našel sídlo Lovců monster s.r.o., jsem poznal hlavně podle cedule s nápisem LM a zeleného smajlíka s rohy. Když jsem se v autě pomalu kodrcal po rozbité cestě, všiml jsem si mnoha varování o vstupu na soukromý pozemek a o tom, že nezvaní hosté budou zastřeleni.

Konečně jsem dojel k otevřené bráně v plotě z ostnatého drátu. Poblíž seděl na skládacím sedátku pod slunečníkem chlápek. Byl v klidu a zjevně poslouchal velké rádio na baterky. Když jsem zastavil a stáhnul okénko, líně na mě mávnul.

Chlápek vypadal docela zajímavě. Byl natolik ošlehaný větrem, že bylo složité hádat, kolik mu je let. Vzrůstem byl mírně pod průměrem, měl oholenou hlavu, malé, drátem omotané brýle posazené na tupém pihovatém nose. Jeho hustý zrzavý plnovous byl absurdně dlouhý a špičatý. Na konci měl dokonce připevněno několik ozdobných korálků. Na sobě měl tričko s nápisem Tom Sawyer, kapsáče a sandály Birkenstock. Vypadal jako vidlák, co denodenně baští obilnou kaši, až na to, že měl přes rameno hozenou opotřebovanou karabinu M4 na taktickém popruhu. Do hrnku plival zbytky ze slunečnicových semínek, které ledabyle žvýkal.

„Zdravím. Hledám LM,“ řekl jsem.

Muž si poupravil brýle a prohlédl si mě. Naklonil hlavu do trochu podivného úhlu a usmál se. Najednou mlasknul a ukázal na mě.

„Velkej chlápek… jizva na tváři. Vy musíte bejt ten, kterýho našel Earl. Vyhodil jste vlkodlaka z okna?“

„To asi budu já.“ Uvědomil jsem si, že má přijímač naladěný na zpravodajskou stanici, na které zrovna řešili černé vrtulníky a zohavení dobytka. „Julie Shacklefordová mi nabídla práci.“

„To ona dělá často. V tuhle chvíli nám chyběj lidi, ale to je dlouhej příběh. Jeďte dál, zaparkujte před největším barákem. Jste tu trochu brzo, ale pár dalších bažantů už dorazilo před váma. Šéf říkal, že s váma chce prohodit pár slov, tak zatím někde počkejte.“

„Bažantů?“

„Nováčci. Zelenáči. Zákusky pro stvůry. Dárci orgánů. To pochopíte, je to slang.“

„Aha, fajn… jmenuju se Owen Pitt.“ Vystrčil jsem pravici z okna.

„Milo Ivan Anderson. Zdejší Ferda Mravenec. Můžete mi říkat Milo. Jestli přežijete dost dlouho, tak budu ten, kdo vás naučí zacházet se spoustou skvělejch věcí.“ Potřásl mi rukou a zašklebil se. Vousy mu sahaly až do poloviny kraťasů. „Uvidíme se pozdějc.“

Zaparkoval jsem na místě, které mi ukázal Milo, ze zvyku jsem zamknul a prohlédl si okolí. Nejlépe by se to tady dalo popsat jako základna. Jedinou trvalou stavbou zde nejspíš byla hlavní budova, protože byla postavená z cihel a oceli. Vypadalo to jako kancelářská budova, ale okna byla úzká, stěny silné a všude byly mříže. V případě potřeby určitě dokázala obstát i jako pevnost. Nepřekvapilo by mě, kdyby na střeše byl připravený kotel s vroucím olejem. Jakmile jsem vstoupil, uviděl jsem, že hlavní dveře vedou do malé místnosti, ze které ústí dalších několik. Nad hlavou visela těžká padací mříž, která šla použít k uzamčení sekundárních dveří. Velmi zajímavé.

Za masivním recepčním stolem seděla starší paní. Když jsem se přiblížil, usmála se na mě. Alespoň že tady měli příjemný personál. Musela mít dobře přes šedesát, ale vypadala čile a vesele. Měla na sobě matronovitý fialový pletený svetr, jenž neuměle zakrýval velký rám revolveru, který měla v pouzdře u pasu.

„Zdravím tě, drahoušku. Určitě jsi tady kvůli dnešní schůzi,“ řekla.

„Ano. Jmenuju se Owen Pitt.“

„Ach, poznávám tě. Ty jsi ten, co nakopal prdel vlkodlakovi. Parádní bitka, synku.“

„Hm, díky.“

„Ne, to já děkuju tobě. Earl nám promítl video. Bylo to hodně zábavný. Nemám vlkodlaky ráda. Kdysi jsem ty zkurvysyny honila sama. Zamlada mi to celkem šlo, ale pak mi jeden z těch šmejdů useknul nohu. Teď mám protézu.“ Pro efekt zaklepala na svou plastovou nohu, která vydala dutý zvuk. „Moje stará protéza byla dřevěná, ale ve vlhkým počasí nabobtnala. A v těchhle končinách je vlhko pořád, takže pro dřevěnou nohu nic dobrýho. Mohlo by to ale bejt horší. Starej Leroy měl dřevěný oko. Namaloval si ho nahnědo stejně jako to druhý. V létě mu ta náhražka napuchla tak, že se zasekla, a tak se zdálo, že kouká pořád jedním směrem. Chudák starej Leroy, měla jsem ho ráda. No co už, tady to podepiš.“

Rychle a ledabyle jsem podepsal nějaké lejstro. Jako účetní jsem to dělal běžně. Jen si zkuste malovat pokaždé vymazlenou signaturu, když musíte podepsat několik set dokumentů za den. Před mým jménem bylo nejméně dvacet jiných.

„Jmenuju se Dorkas[7]. Mlaďoši se mýmu jménu smějou, ale máma vždycky říkala, že je to hezký jméno z Bible, a už mi slouží dobře skoro sedmdesát roků. Jestli se nějaký děcko o mý jméno ještě otře, tak mu narvu plastikovou nohu rovnou do prdele. Je ti to jasný, chlapče?“

„Ano, paní.“ Tohle byla má naučená reakce na všechny ubručené stařeny. A při jednání s bývalou lovkyní monster vyzbrojenou nejspíše revolverem ráže .44 magnum jsem si na intonaci dal obzvlášť záležet.

„Fajn, běž chodbou a projdi dvojitýma dveřma napravo. Je tam jídelna a společenská místnost. A teď padej, mám spoustu práce.“

„Ano, paní.“ Spěchal jsem pryč, aby Dorkas mohla dál smažit solitér.

Když jsem kráčel směrem, kterým mě poslala recepční, cosi jsem zahlédl. Pozastavil jsem se před stěnou plnou malých stříbrných plaket. Muselo jich být nejméně čtyři sta a zabíraly spoustu místa. U některých byla fotografie, ale všechny na sobě měly jméno, datum narození a datum smrti. Nejvíce fotografií chybělo na nejstarších plaketách, u nichž se data narození pohybovala v padesátých letech 19. století. Byla to pamětní stěna padlých kolegů. V horní části stěny byl do velké leštěné desky vyrytý velký latinský nápis. Sic Transit Gloria Mundi.

Jakožto pečlivému účetnímu mi nemohlo ujít, že téměř na stovce nejnovějších plaket stálo stejné datum úmrtí: 15. prosince 1995.

Ať už se v ten den stalo cokoliv, musela to být pro lovce černá událost.

Podivné také bylo, že od toho dne téměř nikdo nezemřel, jen pár lidí letos. Ta šestiletá mezera mi přišla vcelku podezřelá.

V jídelně už čekala skupina lidí. Utvořilo se několik hloučků, ale většina osob seděla na židlích osamoceně a nervózně čekala, co se bude dít. Jelikož jsem nebyl zrovna moc společenský člověk, popadl jsem kovovou skládací stoličku a usadil se v zadní části místnosti. Chlápek po mé pravici hlasitě chrápal. Po levici mi seděl mladý asiat, který si všechny pozorně prohlížel. Podali jsme si ruce. Představil se mi jako Albert Lee. Když jsem se ho zeptal, jak se sem dostal, zamumlal něco o pavoucích. Velkých pavoucích.

Postupně přicházeli další lidé. Abych si ukrátil čas, studoval jsem ostatní. Všiml jsem si, že oni si zase prohlížejí mě. Ve skupině bylo asi osmdesát procent mužů a řekl bych, že průměrný věk byl něco kolem třicítky. Většina bažantů vypadala relativně ve formě, ale bylo zde i pár jedinců, které bych označil za velkoryse prostorově řešené. Národnostní složení v podstatě odpovídalo demografickému průřezu Ameriky. Většinu tvořili běloši, ale bylo zde i pár hispánců, asiatů, černochů a také několik příslušníků neurčité rasy, mezi něž jsem se počítal i já. Na nic se neptejte, mí předkové zkrátka hodně cestovali.

Když jsem se dopočítal asi čtyřiceti dalších lidí, zaslechl jsem zvučný hlas, který všechny žádal, ať se ztiší a usadí. Earl Harbinger v přední části jídelny přecházel sem a tam. Měl na sobě stejného koženého bombra jako tehdy, když jsem jej poznal. Vešlo několik dalších lidí, kteří se posadili za ním. Poznal jsem mezi nimi vrátného Mila a také Julii Shacklefordovou. Když mě zahlédla, usmála se. Srdce mi poskočilo radostí.

„Zdravím vás. Jmenuju se Earl Harbinger a spousta z vás mě už zná. V LM jsem výkonným ředitelem. Vítejte na naší schůzi lovců. Jednu věc si musíme ujasnit hned ze startu. Lovíme monstra. Tak. Všichni do jednoho jste měli tu čest na vlastní kůži poznat, že mezi námi žijí bytosti, o kterejch vám předtím nikdo nic neřekl. V nadcházejících dnech vás prosím o jediné, mějte hlavy otevřené. Nenechte se chytit do pasti vlastní omezenosti. Když ve stvůry nevěříte, nemůžete s nimi ani bojovat.“

Harbingerův projev utichl ve chvíli, kdy do místnosti vstoupil starší gentleman. Byl vysoký a vyzáblý. Zjevně prázdný levý oční důlek mu zakrývala černá páska. Kůže v okolí mrtvého oka napovídala, že kdysi dávno utrpěl na tomto místě strašlivou popáleninu. Místo pravé ruky měl hák z nerezové oceli. Vlasy měl husté a bílé, pečlivě učesané. Oblečený měl na první pohled drahý tmavý italský oblek. Kráčel pomalu a na jednu nohu trochu napadal.

„Dámy a pánové. Dovolte mi, abych vám představil Raymonda Shackleforda, prezidenta a výkonného předsedu Lovců monster.“ Harbinger se rychle posadil. Většina z nás zdvořile zatleskala.

Starý Shackleford nás okřikl a mávl hákem naším směrem. „Nechte těch nesmyslů, nejsem politik.“ Zastavil se a složil si ruce za zády, skoro jako by byl na nějaké přehlídce. Měl kolem sebe auru starého jižanského gentlemana. Zvučnost jeho hlasu vůbec neodpovídala chatrnému vzhledu.

„Vítejte v Lovcích monster. Jmenuju se Raymond Shackleford Třetí. Můžete mi říkat pane Shackleforde nebo šéfe. Dneska vás čeká lekce z historie, tak dávejte pozor.“ Hlasitě si odkašlal. „Můj děd založil tuhle společnost roku 1895. Jmenoval se Raymond Shackleford První, ale v těchhle končinách mu nikdo neřekl jinak než Bubbo. Bubba Shackleford se narodil a vyrostl přímo v tomhle údolí v srdci Keene County. Jedné zimy se dobří lidé z Keene County začali ztrácet. Někteří z nich se bohužel vrátili, ale už ne jako lidé. Můj děd založil skupinu uvědomělejch občanů, která by se dala nejlíp popsat jako nasranej dav, a celej problém vyřešil. Dnes víme, že vinu za celej incident nesl jeden upír. Děda Shackleford jej dvakrát zlynčoval, ale ta bestie ne a ne chcípnout. Ze zoufalství ji tak upálil na hranici. Dědovi chlapi chytali nový upíry jednoho po druhým a postupně je ničili. Nakonec bylo celý okolí i obyvatelstvo Cazadoru v bezpečí.“

Stařec si odkašlal, vytáhl z kapsy obleku kapesník a utřel si nos. Bylo jasně vidět, že zdravotně na tom není dobře, ale zjevně si i přesto zachovával úžasně silnou vůli a duchapřítomnost. Takových lidí jsem v životě už několik potkal. Většinou zastávali nějaké funkce na setkáních válečných veteránů. Byl to typ člověka, jakému salutoval dokonce i můj otec.

„Zprávy se státem šířily rychle. Pak zaplavily celej jih. Bubbova reputace rostla. Ukázalo se, že spousta měst měla s nadpřirozenejma silama vlastní problémy. Děda dostal nabídku na tehdy hodně slušný prachy, aby zlikvidoval stvůry i jinde. Jak šel čas, nashromáždil kolem sebe skupinu silnejch chlapů. Učili se z vlastních chyb a vylepšovali metody. V prosinci 1895 založili skupinu Profesionálních zabijáků monster Bubby Shackleforda. Zní to docela dobře, ne?“ zeptal se řečnicky.

„Současníkem mýho dědy byl jistej Theodore Roosevelt. Štěstěna tomu chtěla, že i dobrodružnej Teddy zažil pár setkání s monstry na vlastní kůži. Jednou ještě jako komisař policie New York City a pak na Kubě během španělsko-americký války. Když se Teddy stal prezidentem, chtěl za každou cenu nějakým způsobem síly zla držet na uzdě. Založil proto Fond nadpřirozenejch sil, neboli dnešní Fonasil. Mělo se jednat o jakýsi systém odměn pro podnikavý chlapy, kteří by národu pomáhali s likvidací nebezpečnejch monster. Můj děda byl první člověk, kterej z Fonasilu dostal nějaký peníze.“

„Už tehdy měla naše společnost v boji proti zlu výsadní postavení. Po velkejch zakázkách v Mexiku pro Standard Oil a v Karibiku pro United Fruit se Profesionální zabijáci monster Bubby Shackleforda přejmenovali na Lovci monster s.r.o. Dědova společnost získávala na významu a bohatství. Děda dokonce dostal nabídku na křeslo v nově vytvořeným úřadu pro kontrolu monster. Odmítl ji, protože vládu nesnášel a přísahal, že pro žádný Amerikány dělat nikdy nebude.“ Po téhle větě se pár lidí zasmálo.

„Nakonec můj děda zemřel při tom, co dělal nejradši. Společnost pak převzal jeho syn, můj otec. I on byl zabit. Když jsem byl dost starej, převzal jsem společnost já. Postaral jsem se o její rozvoj, a tak už neřešíme jenom nějaký malý místní problémy, ale jsme největší organizací pro lov monster na světě.“

Najednou se znovu rozkašlal. Tentokrát mnohem silněji. Muselo ho to hrozně bolet. Zakryl si ústa hákem a Julie k dědovi rychle přiskočila, aby jej podpořila. Jemně ji odstrčil, a tak se s ustaraným výrazem ve tváři vrátila na své místo.

Pokračoval, jako by se nic nestalo. „Přes sto let bojuje tahle společnost ve spravedlivým a šlechetným boji. Vždycky jsme pracovali v utajení, protože si vládní moc nepřeje, aby se její ovečky bály. My plníme roli honáckejch psů a staráme se o odhánění vlků, který, jak jste se všichni na vlastní kůži přesvědčili, skutečně existujou. Ale věci se změnily. Vstoupili jsme do velmi těžkýho období. Hlupáci, co seděj ve vládě, poslali náš byznys na nějakou dobu do ilegality. Podlehli nátlaku skupin za práva monster a byrokratům, kteří jim tvrdili, že si federální agentury s problémem poradí. Nedalo se nic dělat. Rozpustili nás, zabavili veškerej majetek a těm z nás, kdo chtěli promluvit, vyhrožovali žalářem. Tenhle podělanej stát nemohl vydejchat myšlenku, že by si jeho občani snad mohli udělat pořádek sami.“ Mluvčí se zjevně dostával do parády. Tím se vysvětluje mezera v památečních plaketách, ale ne to, co se stalo 15. prosince.

„Ano! Ti ignorantští bastardi prostě museli mít prsty ve všem. Útoky monster vzrostly během šesti let, kdy Fonasil nefungoval, o nějaký tři tisíce procent. Vláda se snaží pravdu celou dobu tajit. Proto bylo mnoho z vás navštíveno federálními agenty, kteří vám vyhrožovali fyzickou likvidací, pokud byste si pustili hubu na špacír. Ale vzhledem k vzrůstajícímu počtu incidentů bylo jasný, že celou věc už pod pokličkou moc dlouho neudržej. Dokonce i přes plnou spolupráci médií se začaly mezi lidem šířit určitý zvěsti. Ne všichni pošuci na internetu jsou šílenci, za jaký je máte.“ Široce se usmál, zjevně pobavil sám sebe. „Ve chvíli, kdy byl sežrán dostatečně velkej počet voličů, Kongresu došla trpělivost a přinutil novýho prezidenta, aby obnovil Fonasil a zrušil zákon zakazující profesionální lov monster.“

„V tuhle chvíli jsme tedy obnovili činnost a snažíme se překonat těžký období. Bohužel nám chyběj lidi a problém s monstry se vymyká z pod kontroly. Je nás málo a v zemi působí jen malý skupinky lovců, co se snažej hasit nejhorší požáry. Na druhou stranu je dobrý, že při tolika útocích budeme mít shánění novejch a odvážnejch lidí, jako jste vy, o dost jednodušší.“ Hákem ukázal směrem k nám.

„Děkuji, že jste přišli. Těším se na spolupráci s každým, kdo vydrží náš výcvikovej program. Budete to mít těžký. Earl na vás bude zlej, ale je to pro vaše dobro. Já už budu muset jít.“

Když odcházel, všichni jsme se postavili a tleskali. Na základě mužových zranění a chování jsem byl ochoten vsadit se, že všechno, co uměl, se naučil přímo v boji. Jeho zmrzačený zevnějšek byl ale demotivující. Jsem si jistý, že několik bažantů si určitě začalo kariéru v oboru lovu monster rozmýšlet.

Harbinger se postavil a znovu k nám promluvil. „Všichni v týhle místnosti jste byli kontaktovaní po tom, co jste přežili nějakej druh střetnutí s monstrem. Věřte mi, že už samotnej fakt, že jste tady, z vás dělá vhodný kandidáty. Osobně jsme pozvali asi dvakrát tolik lidí, než se tady sešlo. Většina se rozhodla nepřijít, a tak se dá usuzovat, že jste odvážnější, nebo možná blbější, než ti druzí.“ Z davu se ozval dušený smích.

„Já nežertuju. Budu k vám naprosto upřímnej. Jsem si jistej, že jste si všichni všimli tý stěny na chodbě. Mám na mysli stěnu s těma hezkejma stříbrnejma věcma. Každá z těch plaket patří jednomu padlýmu lovci monster. Na tý zdi visí přes sto let historie. To, co děláme, je nebezpečný, někdy až hloupě nebezpečný. Naše práce je ale důležitá, dokonce důležitější, než si vůbec uvědomujete. Důvod, proč tomu tak je, pochopíte snad časem. Jedinej způsob, jak můžeme vyhrát, je spolupracovat jako tým a bejt v každým ohledu tak krvelační a chytří jako stvůry, který budem kosit.“

„Mnoho z vás se na výcvik vykašle. Další budou vyhozeni pro neschopnost. To je normální, tak si to neberte osobně. Tahle práce není pro každýho a odejít není ostuda. Pokud se v jakýkoli chvíli rozhodnete skončit, není to problém. Stačí, když si promluvíte s Dorkas, vypíšeme vám šek a nic se neděje. Mějte ale na paměti, že když o nás promluvíte na veřejnosti, milí lidé z úřadu pro kontrolu monster, s nimiž už jste se setkali, si vás najdou a nejspíš vás taky sejmou.“ Harbinger se pohyboval jako predátor a zneklidňujícím způsobem si celou skupinu prohlížel.

„Vašimi učiteli budou zkušení lovci. Dobře je poslouchejte. Přečtěte si všechno, co vám daj. Vaše životy i životy spolubojovníků budou záviset na vašich znalostech a dovednostech.“ Harbinger ukázal na malou skupinku lidí sedící za ním. „Za normálních okolností nejsme žádní učitelé. Lidi, kteří tady seděj, jsou ve skutečnosti můj osobní tým. Každýmu z nich bych svěřil do rukou vlastní život a každej z nich by svěřil život zase mně. Pokud kdokoliv z nich o komkoliv z vás řekne, že na to nemá, tak máte padáka. To je všechno. A nedělejte žádný voloviny. Jsme mnohem lepší zabijáci než chůvy.“ Julii jsem znal a krátce jsem se setkal s Milem, ale neměl jsem ponětí, kdo jsou ostatní. Jeden instruktor měl obrovský knír a vypadal jako kříženec kovboje a kamioňáka. Připomínal mi Kennyho tátu ze South Parku.

„Někteří z vás tu jsou proto, že jsou silní, jiní jsou zas chytří. Někteří z vás jsou válečníci, jiní ne, nesejde na tom. Všichni podstoupíte stejnej výcvik. Ti z vás, které jsme najali kvůli intelektuálním schopnostem, se ke skutečnýmu lovu možná nikdy nedostanou, ale to neznamená, že nebudou umět zacházet se zbraněmi. Lidem, který budete podporovat, musíte porozumět stejně dobře jako sobě. Ti z vás, kteří se stanou bojovníky, se budou muset naučit veškerý informace o stvůrách přesně tak, jak se to bude chtít po našich intelektuálech. Jestli si tady někdo myslí, že je chytrej a zároveň silnej, tak ať na to rychle zapomene, protože takový většinou končí na sračky jako první.“ Pár lidí se zasmálo, ale my ostatní jsme si uvědomovali, že tohle nebyl vtip. Začínal jsem se trochu bát.

„Výcvik bude trvat tak dlouho, dokud se nerozhodnem, že jste dost dobrý. Pak vám budou rozdělený povinnosti. Někteří se dostanou do loveckejch týmů. Ty máme rozmístěný po celý zemi a jejich úkolem je reagovat na aktuální dění. Další lidi pak pracujou jako přímá podpora těchhle týmů. Hlubší podrobnosti o fungování celý věci se dozvíte v průběhu výcviku. Každej zaměstnanec dostane výplatu dvakrát měsíčně v závislosti na svý pozici. Veškerý odměny z Fonasilu se budou dělit mezi celou společnost, přičemž největší podíl dostane tým, kterej danou odměnu získal. Považujte to za způsob dělení zisků. Znamená to, že když váš tým vybojuje velkou odměnu, nemá ji ve skutečnosti celou. Moc na tenhle systém nenadávejte, protože nastane den, kdy se velkej úlovek podaří někomu jinýmu a něco z toho budete mít i vy. Ničeho se ale nebojte, i náš nejhůře placenej člověk si určitě za měsíc vydělá víc, než většina z vás dostala za celej loňskej rok. Naším oborem jsou monstra a vězte, že lovný zvěře je víc než dost.“ Široce se usmál a skoro mi připomněl pana Huffmana ve chvíli, kdy se mě chystal sežrat.

„Nějaký otázky?“

Byl jsem zticha. Všichni určitě měli spoustu otázek, ale báli se zeptat. Chvíli jsem váhal, ale opět mě přemohla zvědavost, a tak jsem pomalu zvedl ruku.

„Pitte.“ Harbinger ukázal na mě.

„Co se stalo 15. prosince 1995?“

Instruktoři se na sebe nejistě podívali. Mlčení bylo nepřirozeně dlouhé. Z vrzání skládacích židlí pod čtyřiceti zadky jsem usoudil, že jsou všechny zraky upřeny na mě.

„Jak víte, že se toho dne něco stalo?“ zeptal se jeden z instruktorů obviňujícím tónem. Byl to krásný muž oblečený stylověji než ostatní. Okamžitě se mi nelíbil.

„Tohle datum je na spoustě plaket a pak následuje velká mezera,“ odpověděl jsem.

„Jste snad nějakej detektiv nebo novinář?“

Harbinger zvedl ruku a instruktor okamžitě sklapl.

„Je to ještě horší, živil se jako účetní.“ Harbinger kývnul mým směrem. „Byla to dobrá otázka, Pitte. Odpovím na ni, ale ne dnes. Většina lidí v týhle místnosti základním výcvikem neprojde. Odpadlíci mají možnost odejít a neohlížet se, a proto tuhle odpověď nepotřebujou znát. Věřte mi, že ji ani znát nechtěj. Těm z vás, kteří výcvik zvládnou, osobně všechno vypovím, protože jsem tam tehdy byl a události toho dne ovlivňují všechny lovce. Byla to poslední kapka, která převážila misky vah v náš neprospěch. Ten den uběhlo přesně sto let od založení společnosti a věřte mi, že proběhla skvělá vánoční kalba.“

Místnost byla zticha.

„Nějaké další otázky?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Fajn, posbírejte si svejch pět švestek a pojďte za mnou. Ukážu vám, kde budete spát, a pak začnem. Máme spoustu práce.“

7 Biblická postava, konala mnoho dobrých skutků a štědře rozdávala almužny (pozn. red.).

Kapitola 5

Během týdne jsem se na základně docela zorientoval. Byla tu dvoupatrová kancelářská budova podobná pevnosti a několik menších stavení, která sloužila jako kasárna, učebny, dílny a zbrojnice. Pár set metrů daleko byl hangár s jedním středně velkým letadlem a podivně vypadající helikoptérou zahraniční výroby. Za asfaltovou ranvejí těsně mimo doslech byly střelnice. Buldozery zde byl navršený val na zastavování kulek. Celý pozemek byl obehnaný plotem s ostnatým drátem. Tam, kde jím neprorostla réva kudzu, plot skutečně naháněl hrůzu.

V té chvíli jsem stál před skupinkou dalších rekrutů na jedné ze střelnic. Devět metrů ode mě stálo pět dvaceticentimetrových ocelových plátů v přibližně metrových rozestupech. Do ramene jsem měl zapřenou fungl novou pumpovací brokovnici Remington 870. Hlaveň jsem měl namířenou k zemi a ukazovák bezpečně položený na lučíku. Cítil jsem, jak za mnou stojí instruktor a za hlavou mi drží střelecké stopky PACT.

„Střelče, jste připraven?“ zeptal se hlasem, který o něco zesilovaly mé elektronické špunty. Špunty od LM byly vůbec nejlepší, jaké jsem kdy používal. Byly naprosto pohodlné a napojené na komunikační síť, takže odblokovaly všechny zvuky nad určitou úrovní decibelů, zatímco normální konverzace byla skvěle slyšitelná, jen trochu směrově nejasná. Přikývl jsem.

„Čekejte,“ řekl mechanicky instruktor. A tak jsem čekal.

Ozvalo se pípnutí časomíry. Pro tenhle okamžik jsem žil. Jediným plynulým pohybem jsem vyřadil pojistku a namířil brokovnici na cíl. Nahnul jsem se dopředu, aby bylo mé těžiště v rovině se zbraní. Soustředil jsem se na kovové pláty a představil si, jak touží po zásahu. Nad ovládáním spouště jsem vědomě neuvažoval. Podobná cvičení jsem trénoval snad tisíckrát, a tak si má hlaveň cíle vybírala automaticky. Po každé ráně jsem bez váhání a přemýšlení zatáhl za pumpu. Hlaveň se zpětným rázem silného brokového náboje vymršťovala vzhůru, s čímž jsem ale počítal a využíval kinetickou energii k přesunu na další cíl. Ještě než poslední broky dopadly na ocelový plát, věděl jsem, že jsem zasáhl všechno. Jakmile poslední plát letěl k zemi, zbraň jsem již měl v bezpečnostní poloze.

„A do prdele.“ Instruktorův hlas byl při pohledu na elektronické stopky silně nedůvěřivý. Stopky byly navržené tak, aby zachytily jednotlivé výstřely a digitálně je zaznamenaly. Bylo to velmi užitečné tréninkové zařízení. „Jedna celá osmdesát sedm setin sekundy. Splnil jste Dozierův test za jedna osmdesát sedm s pumpovací brokovnicí a s normálním nábojem. To bylo neuvěřitelný.“

Stál jsem čelem ke střelišti. Můj osobní rekord v tomhle konkrétním cvičení byl 1,75, ale toho jsem dosáhl už před lety s jednou ze svých upravených osobních zbraní. Navzdory rozšířenému mýtu není pokrytí brokovnice takové, aby vytvořilo oblak smrti zahrnující celou místnost. Na devět metrů je plocha zasažené oblasti velká asi jako basketbalový míč. Skutečným klíčem k úspěchu je naučit se pracovat se zpětným rázem. Takové věci jsem se učil už od dětství.

„To znělo jako automat,“ řekl jeden z bažantů.

„Náhoda,“ řekl jiný hlas, který patřil člověku, který mi začínal lézt na nervy. „Ať to udělá znovu.“

„Dobře,“ řekl instruktor, bývalý příslušník amerických jednotek SEAL a nynější lovec monster jménem Sam Haven. Byl to náš hlavní instruktor v oblasti zbraní a taktiky. Sam byl urostlý muž s mrožím knírem, který měl slabost pro westernové oblečení, rodeové spony a stetsony. Byl to taky pořádný tvrďák, se kterým bych si nic nezačínal ani v nejlepší formě. „Nabíjet.“

Někdo stiskl tlačítko k aktivaci pneumatického systému ovládání terčů. Pět plátů se během chviličky postavilo do vzpřímené polohy. Rozhodl jsem se, že udělám něco pro diváky. Jelikož byl zásobník otevřený, rychle jsem sebral záložní náboj z elastického úchytu na podavači brokovnice a vhodil jej do komory. Okamžitě jsem posunul pumpu vpřed. Druhou rukou jsem instinktivně sáhl do náramenního nábojového pásu a sebral čtyři náboje. Naučeným pohybem jsem si je přichystal do dlaně a v rychlém sledu je naházel dovnitř, jako by má ruka byla pružinový podavač. Cvak, cvak, cvak, cvak. Čtyři brokové náboje nabité za méně než dvě vteřiny.

Byl to trik používaný závodníky v kategorii střelby ze tří zbraní. Často jsme stříleli na dlouhých otevřených tratích na cíle z pušek, pistolí a brokovnic. V úseku pro brokovnice bývalo mezi dvaceti a třiceti samostatnými cíli. Jelikož se naše hodnocení odvíjelo podle celkového času a jelikož se do brokovnice vejde jen něco mezi pěti a devíti náboji (s několika výjimkami), vítězili lidé, kteří dokázali zbraně nabít nejrychleji. Když dáte dohromady velkou skupinu soutěživých egoistů a zároveň bláznů do zbraní, garantuji vám, že brzy uvidíte úžasná a tvůrčí řešení mnoha problémů.

Slyšel jsem, jak nějaký bažant říká cosi o kouzlu. Žádné kouzlo, kamaráde, jen výsledek dlouhých, prsty drásajících tréninků. Zapřel jsem si brokovnici do správné polohy, ustavil nohy a natočil se čelem k terčům. Oznámil jsem Samovi, že jsem připravený.

Nahnul se ke mně a promluvil dost hlasitě, abych jej slyšel, ale zároveň potichu, aby jej neslyšel zbytek skupiny. Dech mu páchl po kodaňském žvýkacím tabáku.

„Pak mi budete muset ukázat ten trik s nabíjením.“

Ušklíbl jsem se a odpověděl: „Střelec připraven.“

Píp. Tentokrát jsem se cítil skutečně ve formě. Pět ran zaznělo jako jednolité zahřmění a pět kovových plátů letělo k zemi. Sklonil jsem kouřící hlaveň k zemi.

Sam oznámil čas až po krátké pauze. „Jedna celá osmdesát dva setin sekundy. Bomba.“

Nemohl jsem si pomoct. Pocítil jsem škodolibou radost a usmál se na svého nepřítele Granta Jeffersona. Ten domýšlivý bastard se zmohl jen na 2,5 vteřiny, což bylo dost slušné, ale se mnou se měřit nemohl ani náhodou. Nejlepší na tom bylo, že to moc dobře věděl. Byl to on, kdo tvrdil, že jsem první kolo tak rychle odstřílel jen náhodou. Grant nebyl zvyklý na to, aby jej kdokoliv v čemkoliv překonal. Užíval jsem si, jak při té potupě frustrovaně přešlapuje. Neměl mě rád a tenhle pocit byl vzájemný. Předal jsem brokovnici dalšímu střelci.

Grant nebyl žádný bažant. Byl plnoprávným členem LM a také jedním z našich instruktorů. V Harbingerově týmu byl ale nejmladší. Zastřílet si přišel jen proto, aby nám ukázal, jak se to dělá. Grant byl můj přesný opak. Byl štíhlý, hezký, pohotový, okouzlující, měl vystudované nejlepší školy a pocházel z jedné z nejstarších a zavedených (ve smyslu nechutně bohatých) rodin Nové Anglie. Dokonce měl i hezké vlasy. Byl typem člověka, kterého mají všichni rádi a všichni také touží, aby je měl rád on.

Nevěřil jsem mu, ani co by se za nehet vešlo. Od chvíle, kdy jsem ho viděl poprvé, jsem ho měl za nafoukaného idiota a cítil instinktivní nutkání nakopat mu prdel a sebrat kapesné.

Pravým důvodem, proč jsem toho chlápka nenáviděl, bylo to, že chodil s Julií Shacklefordovou.

S Julií jsem mluvil od příjezdu na základnu jen párkrát a naše rozhovory většinou končily u zdvořilého: „Jak se máte?“ Já byl zcela ponořený do tréninku a Julie zase měla spoustu práce s různými věcmi. Nedá se říct, že by mi kdy naznačila, že mě má radši než řadového zaměstnance, a tak nevím, proč mi vadilo, že chodí s tím ňoumou Grantem. Přiznával jsem si to jen velice nerad, ale byl jsem do ní zabouchnutý až po uši.

Sam přerušil mé snění. „Pitte! Chci, abyste všem řekl, jak jste to udělal. Já už vám prozradil všechno, co vím, a stejně většina z vás netrefí ani vrata od stodoly, vy hňupové neschopný. Možná potřebujete čerstvej náhled na věc. Pumpovací brokovnice nebude vaše hlavní zbraň, ani nejoblíbenější, ale v některejch situacích je to nejlepší, co byste si mohli přát. Máme ve skladu spoustu speciálních nábojů, který do samonabíjecí zbraně strčit nejdou. Všichni se musíte naučit s touhle zbraní zacházet, protože vám to jednou možná zachrání život.“ Vědět, jak něco dělat, protože by se to mohlo hodit, byla oblíbená mantra našich zkušených lovců monster.

Bývalý SEAL vyplivl velký chuchvalec tabákových slin. Dobře dělal. Všiml jsem si, že to většinou jednoduše polkne. To určitě jeho zdraví neprospívalo.

„Dobře. Ehm…“ Podíval jsem se na skupinu a přemýšlel, co jim řeknu. „Všimnul jsem si, že většina z vás to se zbraněmi tak docela neumí. Musíte se dostat do bodu, kdy se zbraň stane prodloužením vašeho těla. Nesmíte na střelbu myslet, protože když na ni myslíte, jste pomalí. Musíte výstřel nechat, ať se stane. Brokovnice jsou instinktivnější zbraně než pistole nebo pušky. Musíte se prostě uvolnit a nechat to bejt.“

Ukázal jsem na jednoho z dalších bažantů, svalnatého černocha s dredy. „Skvělým příkladem je tady Trip. Když střílí z pumpovací brokovnice, vystřelí, dá si dramatickou pauzu, nabije, vystřelí, pauza, nabije. Moc o tom přemýšlíš. Přemýšlení žere čas. Prostě bum, a jedu. Je to jako hrát na hudební nástroj, tam se taky nedá uvažovat nad každou notou. Prostě hrajete.“ Chápavě přikývl. Trip a já jsme se celkem skamarádili a spali v kasárnách vedle sebe. Ve skutečnosti se jmenoval John Jermain Jones a nedokázal si vysvětlit, jak mu mohli rodiče vybrat takovou kombinaci jmen. Přezdívka Triple J se ujala dost rychle a po týdnu už mu většina lidí říkala prostě Trip.

Trip byl do LM rekrutován poté, co jistá voodoo kněžka proklela jeho malé floridské městečko a způsobila, že z hrobů povstalo několik zesnulých spoluobčanů s touhou požírat mozky živých. Celý incident se mu podařilo vyřešit pomocí uvážlivého využití krumpáče. Byl to skvělý chlap a jeho jedinou slabinou byl nedostatek zkušeností se střelnými zbraněmi. Se samopalem mu to ale docela šlo. Vyhovoval totiž jeho povaze. Když člověk uvážil, že před rokem učil chemii na základce, musel uznat, že to je vlastně docela tvrďák.

„Další problém, kterej u tebe vidím, je ten, že jsi moc citlivej na zpětnej ráz. Jako tady Holly.“ Ukázal jsem na dalšího bažanta. Nebo spíše bažantici. Holly Newcastlová byla atraktivní mladá žena s odbarvenými blond vlasy a měla neskutečné umělé kozy. Nikdy nám neřekla, jak se do LM vůbec dostala, ale věděli jsme, že předtím dělala striptérku, tedy pardon, exotickou tanečnici. Proslýchalo se, že v jejím osudném incidentu sehrála roli krásná lesbická upírka. V tomhle případě se ale jednalo spíše o zbožné přání chlapů z kasáren.

Bylo vidět, že má nulové zkušenosti se střelnými zbraněmi, ale postupně se do toho dostávala. Velmi mě překvapovala ve vědomostních částech výcviku. Měla úžasného pamatováka na informace ohledně monster. Sice vypadala jako typická blondýna, ale hloupá rozhodně nebyla. Nepochyboval jsem, že ať už se do LM dostala jakkoli, vedla si při tom velmi dobře.

„Holly, brokovnice kope, ale když si na to zvykneš, naučíš se zpětnej ráz nevnímat a pak už o nic nejde. Všechno je to o správným zapření a držení. Pokud se to udělá správně, vůbec to nebolí.“

„Takže střelba je jako sex, Zede. Když bolí, děláš to špatně?“ Svůdně se usmála a mrkla. Zrudnul jsem. Všichni se smáli, včetně instruktora Sama.

„V podstatě.“ Měl jsem takový pocit, že by si ode mě Holly nechala poradit i v jiných oblastech než jen v ovládání brokovnice. Je na houby, když jste snědý a tváře vám tak strašně zrudnou, jako se to stalo mně. „Ale vážně, úchop je strašně důležitej. Musíme ti sehnat pažbu, která bude o pár cenťáků kratší.“ Rychle jsem pokračoval dál, neměl jsem v úmyslu čekat, než někdo začne dělat blbé fóry na téma kratšího materiálu.

Pokračoval jsem v demonstraci a instruoval dalších pár nováčků. Byli jsme vážně divná sebranka. Některým bylo dobře přes čtyřicet, jiným sotva uschl řidičák. Byli mezi námi lidé ze všech koutů země a ze všech oborů lidské činnosti. Byli tu snad všichni od armádního rangera po taxikáře, od policajta z protidrogového po knihovníka. Dokonce mezi námi byl i instalatér. Věřte mi, že podrobnosti o jeho prvním setkání s monstry slyšet nechcete.

Přes všechny rozdíly jsme měli několik věcí společných. Každý z nás musel čelit těm nejhorším ztělesněním nočních můr a každý z nás to střetnutí přežil.

Na začátku výcviku nám bylo řečeno, že to rozhodně nezvládneme všichni. A taky se tak stalo. Zkušení instruktoři vyhazovali nováčky dle potřeby. Nejeden bažant si brzy balil věci a pakoval se domů s velmi štědrým zlatým padákem a varováním, že má držet jazyk za zuby. Další nováčci odešli z vlastní vůle. Někteří nedokázali ustát fyzický stres, pro jiné bylo nad síly psychické zatížení. Odchod nikdo nebral jako ostudu. Každý měl možnost kdykoliv odejít, což také mnozí udělali. Já sám jsem o tom také párkrát přemýšlel.

Byl jsem příliš tvrdohlavý, než abych to před někým přiznal, ale každý den jsem se musel přesvědčovat, že je správné, co tady děláme. Byl jsem vnitřně rozpolcený. Miloval jsem výzvy, ale na druhou stranu jsem také toužil po normálním životě, a tak bylo těžké přijmout skutečnost, že se učím pro zábavu a peníze zabíjet monstra.

Fyzická příprava byla náročná, ale podle bývalého rangera v našich řadách to byl tělocvik na dívčí škole. Co se mě týče, nohu jsem měl pořád citlivou a slabou, a tak mě výběhy zabíjely. Kulhal jsem i při chůzi a běhání jsem nesnášel, i když jsem byl úplně zdravý. Běh je pro hubené.

Mým oblíbeným segmentem byly zbraně a taktika. Nejen proto, že jsem se tomuto oboru věnoval celý dosavadní život, ale také proto, že jsem v tom byl vynikající. Mnoho nováčků ale mělo značné problémy. Někteří zkrátka neměli dostatečné schopnosti, aby fungovali v rámci koordinovaného týmu vyzbrojeného smrtícími zbraněmi pod značným tlakem. To ale nevadilo. Hned na začátku nám řekli, že ne všichni skončíme jako úderná síla v loveckých týmech. Bylo třeba odvést spoustu práce v oblasti výzkumu, podpory, správy počítačů, v technických záležitostech a dalších oborech. Každý zaměstnanec LM ale musel být schopen obstát v boji, pokud by se situace nějakým způsobem vymkla z rukou.

Odhadoval jsem, že z mé skupiny se do loveckých týmů dostane maximálně polovina lidí. To nebylo špatné. Když jsem uvážil, že jsme na začátku měli čtyřicet rekrutů, pořád jich ještě zbývalo dvacet. Byli mezi nimi lidé, u nichž jsem si nebyl jistý, kde skončí, protože by byli schopni zastat vše. Na druhou stranu zde bylo i pár jedinců, kterým bych do ruky nedal ani vzduchovku. Někteří lidé zkrátka neměli potřebný přístup, aby se v zacházení se střelnými zbraněmi dostali nad základní úroveň.

Výukové lekce byly pro všechny z nás velmi poučné. Ať už jsme se sem dostali kvůli jakkoli bizarnímu setkání, stejně jsme se všichni dozvídali zcela nové informace.

Earl Harbinger seděl s nohama na stole. V jedné ruce držel dálkové ovládání projektoru a v druhé měl ukazovátko, kterým upozorňoval na nejzajímavější věci. Fotografie v prezentacích byly mírně řečeno velmi znepokojivé.

„Nemrtvých je mnoho druhů. Za nemrtvýho se v podstatě považuje každá bytost, která je z vědeckýho hlediska po smrti, ale stejně se pohybuje. K nemrtvým se řadí vše od základních zombíků, což jsou v podstatě jen masožravý mrtvoly, až po skoro nezničitelný pány upírů. Mezi tím je samozřejmě celá řada dalších poddruhů, který budete muset důkladně poznat z hlediska jejich silnejch stránek, a zejména jejich slabin.“ Cvak. Na tomto slajdu bylo vidět hromadu sežvýkaných mrtvol na předměstské ulici. Mohlo to být z kteréhokoli města v jakékoli zemi. V pozadí hořelo několik skromných zemědělských stavení. „Nemrtví jsou náš denní chleba. V Severní Americe se musíme vypořádat nejméně s jedním incidentem s nemrtvejma za měsíc. Když se započítá Jižní Amerika a Karibik, zjistíte, že na potírání nemrtvejch pracujeme v podstatě neustále. U základních nemrtvejch je klíčem k úspěchu rychlá reakce. Množej se jako králíci a jejich nebezpečnost roste spolu s hustotou zalidnění v oblasti, ve který se zrovna vyskytnou.“

Cvak. Na dalším slajdu byla fotografie pořízená levným jednorázovým foťákem z hodně špatného úhlu. Zachycovala ženu sápající se špinavýma rukama po neviděném fotografovi. Většina obličeje jí chyběla, dolní čelist měla tvořenou pouze obnaženou kostí. Nezdálo se ale, že by se tím znepokojovala. Oči měla doširoka otevřené a zjevně hladové.

„Zombie. Pochodující mrtvoly. Docela pomalý. Ne moc chytrý. Půjdou přímo po vás, nikdy se nezastavěj, necejtěj bolest, nikdy se neunavěj a nikdy toho nenechaj. Naštěstí jsou asi tak kreativní jako vařená brokolice. Nebezpečí z jejich strany hrozí při pokousání, o čemž se přesvědčil i chlápek, co tohle fotil. Nakažlivý je každý kousnutí, přičemž jeho oběť se stane zombíkem. Čím je zranění horší a čím rychleji zařvete, tím spíš se pak vrátíte zpátky. George Romero[8] byl optimista. Ano, střely do hlavy fungujou, ale abyste je zastavili, musíte jim z mozku udělat kaši.“ Dozvídali jsme se, že stereotypy vídané ve filmech a jiných produktech pop kultury se často zakládají na pravdě.

„Kde se vůbec berou?“ zeptal se kdosi.

„Voodoo,“ zamumlal Trip. Dvacítka zbývajících nováčků seděla na kovových skládacích křesílkách za vratkými plastovými stoly. Přežívali jsme jen díky klimatizaci, která úspěšně bojovala s všudypřítomným alabamským horkem.

„To je jedna možnost a nesmí se na ni zapomínat. Když se vyskytne příležitost sejmout toho, kdo mrtvoly oživil, rozhodně to udělejte. Oživování mrtvejch je vážnej zločin a federálové za hlavy šamanů a šílenejch vědců hodně dobře platěj. Budem muset ale jít dál, protože látky je hodně. Všechny tyhle informace máte v balíčcích. Podrobněji si to projdeme jindy, dneska je na pořadu dne jenom takovej přehled. Poslední věc, co vám teď k zombíkům řeknu, je ta, že Fonasil obvykle platí kolem 5000 dolarů za hlavu podle závažnosti situace.“

Cvak. Věc na dalším obrázku zjevně kdysi byla člověkem, ale nyní se z ní stala shrbená hnijící hromada masa a ostrých hran a zubů. Ve své z větší části kostlivé ruce stvůra držela patrně lidskou nohu. Vypadalo to, že byla od oběda vyrušena bleskem fotoaparátu. „Tohle je ghúl. Toho můžete považovat za super zombíka na koksu. Je mnohem chytřejší, rychlejší a daleko hůře zastavitelnej. Naštěstí jsou vzácní, což je dobrý, protože tahle konkrétní stvůra spolykala snad dvě stě kulek, než šla konečně do kytek. Rány do hlavy obvykle nemaj velký účinek, ale rozhodně ghúly zpomalej. Nejlepší je do nich smažit ze všech hlavní tak dlouho, dokud se jim nezhroutí skelet tak, že nemůžou pokračovat v boji. A pak je nutný je ještě spálit. Obvykle se vyskytujou v okolí hřbitovů, protože se živěj mršinama. Fonasil vyplácí za jednoho ghúla asi dvacet litrů.“

Cvak. „Tohle je přízrak. Ne moc povedenej dovoz z Evropy.“ Tenhle obrázek mě dost překvapil. Byla na něm ohavná stvůra, přesně jak jsem čekal. Vypadala zhruba jako člověk, až na příšerně pokroucené tvary, ostré černé zuby a červené oči. Překvapený jsem ale byl proto, že se jednalo o snímek z akce. V rohu obrazu byla Julie Shacklefordová s dlouhým kopím v rukou, kterým si držela monstrum od těla. Měla na sobě nějaký podivný druh osobní zbroje, který jsem nepoznával. Tmavé vlasy jí vlály okolo hlavy jako svatozář, ve tváři měla výraz strachu a soustředění. Byla zachycena uprostřed pohybu, jak se elegantně vyhýbala sápání nemrtvé stvůry. Tahle fotka by se klidně uchytila i na obálce Sports Illustrated jako snímek z disciplíny zápasu s mutanty, ve kterém je trestem za prohru bolestivá smrt.

Studoval jsem její obličej. Byla mnohem mladší než nyní, snad až příliš mladá na práci, kterou dělala. Nebyla tak nádherná a nedostupná jako v pozdější době, ale zjevně v sobě měla hodně kuráže. Přes brýle jsem viděl její hnědé oči. Zuby měla zaťaté, tvořily jí v obličeji pevnou bílou řadu. Když jsem viděl, že je v nebezpečí, srdce mi poskočilo, přestože mi bylo jasné, že z incidentu vyvázla bez zranění. Byla nádherná.

Já jsem takový trouba.

Vytrhnul jsem se ze snění a snažil se soustředit na Harbingerův výklad. Přeslechl jsem část toho, co říkal, ale neodvážil jsem se žádat o zopakování. Hovořil ještě o nebezpečích boje s přízraky.

„Jejich dotek způsobuje okamžitou paralýzu, a to i přes zbroj. Paralýza rychle ustupuje, ale to už bejvá obvykle pozdě. Maj neuvěřitelnou sílu. Bez těžkejch zbraní a podpory se s nima do křížku nepouštějte.“

„Co se stalo?“ vypadlo ze mě.

„Cože?“ odpověděl.

„Na té fotce s tím… přízrakem.“

Harbinger mlčel. Asi přemýšlel, jestli mě má rozsekat za to, že jsem ho přerušil, nebo jestli má celý příběh vyprávět. Mezi bažanty byl známý neochotou šířit historky z akcí, čímž se odlišoval od Sama a Mila, kteří si v nich libovali. Nakonec vnitřní bitvu dobojoval a rozhodl se, že všechno povypráví. Počastoval mě zdrcujícím pohledem, z něhož mi bylo jasné, že po lekci budu běhat dokola, dokud se z toho nepozvracím.

„Stalo se to u Sandusky v Ohiu v říjnu 1995. Bylo to období před Halloweenem, což je v našem oboru nejrušnější čas. Můj tým řešil problém s ghúly na starém hřbitově, když na nás vyskočilo tohle. Na přízrak jsme nebyli připraveni. Vyskočil ze země přímo před naším autem, holýma rukama rozmlátil celej jeho předek a rozbil okno, jako by bylo z papíru. Seděl jsem na sedadle spolujezdce a během okamžiku jsem byl v jeho spárech. Dostal jsem ránu a svaly mi vypověděly službu, jako by byly zamrzlé. Řídil Milo a taky dostal zásah. Na zadním sedadle byla Julie. Vytáhla pistoli a poslala do přízraku pár nábojů. Přízrak byl zjevně překvapenej, protože už se nás s Milem nesnažil zabít. Vyskočil na střechu a začal ji trhat, aby se dostal k Julii. Vyskočila ven s tímhle kopím v rukou.“ Pozastavil se a chvíli se kousal do rtu.

„V tu chvíli bylo důležitý, že se nesnažila přízrak ustřílet pistolí, to mějte na paměti. Střelný zbraně ho nakonec zastavěj, ale slovo nakonec je v tomto případě dost klíčový. Je třeba si pamatovat, že čím dýl nemrtvej existuje, tím silnějším se stává. Zabít nový přízraky je celkem snadný, ale tenhle jedinec vznikl už někdy za občanský války. Vydržej toho fakt hodně, takže je třeba proti nim chodit v týmech. Musíte je nejdřív zastavit a pak do nich nasypat všecko, co máte. Zbytek týmu zaslechl ve vysílačce ruch a rychle se blížil, ale zdaleka ne tak rychle, jak bychom potřebovali.

Julie teda vystoupila a držela si přízrak od těla pomocí kopí. Kdykoliv se monstrum pohnulo, dostalo ránu. Jak vidíte na fotce, maj kopí za čepelí takový zpětný záchyty, aby po něm stvůry nesjely až do vaší blízkosti. V podstatě se teda dostali do nerozhodný situace. Přízrak se k Julii nemohl dostat, ale nebyla šance, že by se kopím nechal zabít. Chlápek, co to fotil, nám byl na hovno. Byl to jenom nějakej kolemjdoucí. Pořídil ale skvělej snímek. Nakonec se mi do těla vrátil cit, vytáhnul jsem zbraň a udělal ze zombíka pochodeň.“

„Pochodeň?“ zeptal se někdo další.

„Plamenomet. S vyšším druhem nemrtvejch se bez plamenometu bojovat nedá. Jakmile začal hořet, bylo jen otázkou času, než sebou sekne o zem. Julie ho napíchla na vrata mauzolea a držela ho tam, dokud sebou nepřestal škubat. Trvalo to věčnost. Jsou to pěkný svině.“

„Kolik jí bylo?“ zeptala se Holly.

Harbinger se na chvíli zamyslel.

„Čerstvejch osmnáct.“

„Zatraceně.“

„Maj to v rodině.“ Pak se vrátil k lekci.

Uřezat hlavu člověku je složitější, než se na první pohled zdá. Tělo se při každém zásahu zmítá, a navíc všude cáká krev. Jakmile se mazlavé tělní tekutiny dostanou na čepel nože, je to ještě horší. Než se nadějete, začne ostří sklouzávat po kostech, o jejichž existenci jste doteď neměli tušení. Když jsem řezal do gumového masa, sténal jsem námahou.

„Na to se vyserte, Pitte, neřežte to. Tady nejste v zahradnictví, ale v zabijáckým byznysu. Usekněte to!“ zařval na mě Sam. Sam řve pořád.

Poslechl jsem rozkaz, napřáhl obrovský nůž nad hlavu a udeřil vší silou. Tentokrát jsem tkáň prosekl a prošel obratli. Hlava umrlce spadla ze stolu a dopadla s tupým zvukem na podlahu.

„Mnohem lepší!“ zavrčel instruktor. „Viděli jste to, třído? Neserte se s nima. Existujou věci, který nedaj pokoj, dokud jim neuseknete hlavu. Když přijde na věc, musíte to udělat rychle. Je třeba rozhodnej úder, jako když sekáte dřevo. Žádný pižlání. A nezapomeňte, že z čerstvejch mrtvol to stříká víc!“

Naše skupina bažantů se pomalu proměňovala v sehraný tým lovců. Teď jsme stáli v malé chladicí místnosti poblíž hangáru, které se říkalo masokombinát. LM si nejohavnější lekce schovalo na konec. Jsem si jistý, že nácvik odsekávání hlav měl i praktický důvod, ale hlavně šlo o to vytřídit nováčky, kterým řezničina s lidskými hlavami nedělala dobře.

Efektivnější by možná bylo, kdyby tuhletu část zařadili hned na začátek, protože tohle nikdo se slabým žaludkem nevydrží. Milo ale říkal, že důvodem pro zařazení téhle lekce až na dobu, kdy je nováčků jen pár, je poměrně velký nedostatek mrtvol z lékařských fakult. Milo tak dokázal těla ušetřit pro další várku bažantů. Byl to skvělý plánovač.

„Další tým. Newcastlová a Mead,“ řekl Sam Holly a Chuckovi, následujícím lidem ve frontě. Milo hadicí spláchl hnus z podlahy. Několik bažantů během cvičení přišlo o oběd. Kolem hlavního odtoku se srazilo několik druhů tekutin.

Položil jsem zakrvácený nůž na stůl a odbelhal se k umyvadlu, abych si umyl ruce. Hrozně se mi třásly a chtělo se mi zvracet. Trip už tam byl a zuřivě se drhnul.

„Kámo, to stálo pěkně za hovno,“ syknul.

„Příště budu přibíjet já, a ty sekáš,“ odpověděl jsem.

„Hele, tys řekl pannu, já za to nemůžu.“

„Aspoň že jsme se nemuseli plazit ve sračkách.“

Zamračil se na mě. „No tak, chlape, už tak se mi chce blít, nemluv o tom.“

Plížení ve sračkách bylo cvičení, při kterém musel každý bažant projít dlouhou trubkou naplněnou kravími exkrementy. V té tmě, smradu, horku a příšerné rozmělněnosti toho všeho jsem zažil nejhorší okamžiky svého života. I smrt byla příjemnější. Nejspíše se jednalo o test, jestli dokážeme vydržet odporné podmínky a uchovat si při tom všech pět pohromadě. Osobně si ale myslím, že nás Harbinger chtěl jenom mučit. Dva členové skupiny to radši vzdali, než aby do toho museli jít. Když jsem byl uprostřed temné trubky ponořený ve slizu, střevech a hovnech, docela jsem jim záviděl. Další bažant se dostal do poloviny trubky, ale pak ho přemohla panika a nemohl nic dělat. Všichni tři dostali tučné šeky a odjeli domů.

Zbývalo nás jen dvanáct. Když jsem viděl nároky našich instruktorů, nebyl div, že LM trpěla nedostatkem lidí. Harbinger byl ale velmi upřímný. Byl přesvědčený, že čím víc budeme trpět na cvičišti, tím méně pak budeme krvácet v akci.

Holly dokončila přibíjení a přišla se umýt. Fakt, že právě kladivem zarazila naostřený dřevěný kůl do hrudníku kdysi živé bytosti, na ní nezanechal nejmenší stopu. Bývalá striptérka mě vážně překvapovala. Zdálo se, že ji nic nevyvede z míry. Do všech úkolů se pouštěla po hlavě. Pořád jsme ještě neslyšeli její příběh, ale bylo zřejmé, že z celého srdce nenávidí druhou stranu a touží po nějaké formě odplaty. A i když cesta k pomstě vedla trubkou s hromadami kravích sraček a skrze odsekávání lidských končetin, neměla s tím problém.

„Nebylo to tak zlý. Na Chucka vyšla hlava, ale může si za to sám,“ řekla a věnovala nám úšklebek.

„Jak to?“ zeptal se Trip a pořád si ještě drhnul ruce. Chtěl jsem mu říct, že po tom, co jsme právě udělali, si už nikdy čistí připadat nebudeme.

„Vždycky si vybere kámen. Nikdy nezkusí papír ani nůžky. Blbec.“ Prohlédla si zaschlou krev na nehtech. „Mimochodem, zaslechla jsem, jak se Dorkas baví s Milem. Harbinger je docela spokojenej s tím, jak si vedem. Dostanem celej víkend volno.“

„Skvělý,“ vykřikl jsem. Trénovali jsme nepřetržitě už snad měsíc. Na víkend volna jsem se velmi těšil. Při vyhlídce na pár dní dovolené mi najednou nevadilo, že jsem byl od hlavy až k patě od krve. „Bude skvělý odtud vypadnout.“

„To teda,“ odpověděla a pak se obrátila k Tripovi, který na sebe napatlal další mýdlo. „Ty vole, Tripe, hoď sebou, taky se chcem umejt.“

„Fuj, nemáš ponětí, kolik je v tomhle bakterií,“ řekl. „Člověk si musí dát na umejvání záležet.“

„Nebyls náhodou učitel biologie?“ zeptala se Holly.

„Ne, učil jsem chemii a suploval hudebku. Taky jsem dělal asistenta fotbalovýho trenéra. Byla to škola.“ Jelikož jsem s ním byl na pokoji, znal jsem jeho příběh velmi dobře. Když člověk musí rozflákat hlavu vlastním studentům, jakmile se z nich stanou nemrtví, není to zrovna něco, co by člověku pomohlo v učitelské kariéře.

„Jsem si myslela, že po tolika rozpitvanejch žábách nebudeš taková citlivka. Hele, máš ve svejch dredech krev nebo nějakej bordel.“ Když si je znechuceně prohrábl, Holly jej předběhla a stoupla si k umyvadlu. „Vole.“

Chuckovi se konečně podařilo s křupnutím urazit hlavu mrtvole. Sam na nás zařval, že na bandu zelenáčů jsme si nevedli vůbec špatně, a ukončil další den výcviku.

Sotva jsem lapal po dechu. Doba, kdy jsem ho dokázal ovládat, byla dávno pryč. Svaly v nohou mi hořely, obzvláště tam, kde mi je Huffman probodl pařátem. Chodidla a kolena trpěla při každém kroku. Mrkáním jsem se snažil odstranit pot z očí a silou vůle běžel dál v naději, že už konečně přijde okamžik zapomnění, po němž na bolesti nezáleží. Nesnáším běhání. Všichni velcí chlapi nesnáší běhání. Jasně, sprint mi šel, ale to, že na maratonech neuvidíte chlapy se stopětatřiceti kily, má hodně dobrý důvod. Pouze blázni běhají pro zábavu.

Poslední míle lesní stezky byla nejhorší. Byly na ní nejprudší kopce a nejhorší terén z celého výběhu. Při běhu po červené prašné cestě jsem se ale utěšoval, že už máme dneska skoro padla. Začali jsme těsně po rozbřesku několika hodinami fyzického tréninku, výukou taktiky, nácvikem ozbrojeného i neozbrojeného boje, lekcí z nauky o monstrech a teď, když zapadalo slunce, nás čekal šest mil dlouhý výběh z pekla. Konečně se stromy rozestoupily, a když jsme proběhli branou obrostlou popínavými rostlinami, dokonce se mi po tváři rozhostil úsměv. Většina bažantů už byla na místě a povalovala se po lehátkách, nebo se protahovala na trávě. Dobří běžci jako Trip, Lee a Mead dokonce vypadali, jako by za sebou měli jen osvěžující vycházku. Trip mi vesele ukázal, že jsem jednička, a já dostal chuť umlátit ho k smrti.

„Už bylo načase, Pitte,“ zakřičel Grant Jefferson. Znechuceně pohlédl na stopky. „Ubohý. Dost ubohý.“ Vedl celý výběh a vedle něj jsme my ostatní vypadali jako banda šneků. Samozřejmě, někteří šneci jsou docela rychlí. Jeden z dalších bažantů se odpotácel stranou a zvracel. Grant se jen ušklíbl. „Fajn, prozatím jsme hotoví. Dobře se protáhněte, protože si to zítra dáme dvakrát.“ Jen to zašumělo.

Seděl jsem na jedné z prázdných laviček a držel hlavu v dlaních. Věděl jsem, že bych se měl procházet a postupně chladnout, abych se vyhnul bolesti svalů, ale já si prostě potřeboval odpočinout. Ve všech fyzických činnostech jsem exceloval, ale tohle nebyl můj šálek kávy. Přerývaný dech se mi postupně normalizoval a srdce už tak děsivě nebušilo. Ostatní nováčci se odebrali do kasáren, aby se konečně pořádně vyspali. Já zůstal na lavičce a užíval si osvěžujícího přítmí.

„Ahoj,“ ozval se zpoza mě krásný hlas. „Nevadilo by vám, kdybych se posadila?“ Byla to Julie.

„Ne. Ano. Tedy, posaďte se,“ mumlal jsem a posunul se stranou, aby se vedle mě vlezla. S úsměvem se posadila. Měla na sobě šortky a zdálo se, že posiluje. Snažil jsem se na její vypracované nohy nezírat. Najednou jsem si začal uvědomovat, jak mám propocené tričko. Vsadím se, že jsem smrděl.

„Tak jak to jde?“ zeptala se.

„Fajn, jde mi to. Teda až na tohle.“ Ukázal jsem prstem k běžecké trati. „To je úplně na houby.“

Zasmála se. Doufal jsem, že se směje se mnou, a ne mně. „Tam to znám. Taky to nesnáším. Nejsme všichni jako Grant.“ Ukázala na druhou stranu pole. Sto metrů od nás stála osamělá figura, která boxovala s neviditelnými nepřáteli ve světle překážkové dráhy.

Grant Jefferson se zdržel, i když už bažanti odešli. Sundal si tričko a trénoval něco, co vypadalo jako velmi obtížná cvičení bojového umění. Velmi nerad jsem to přiznával, ale ten muž byl téměř perfektním vzorem fyzické dokonalosti. Kdyby mu nevyšla kariéra lovce monster, určitě by se uživil i jako model spodního prádla.

„Tak… jak dlouho už spolu chodíte?“ zeptal jsem se a snažil se neznít žárlivě. Nevím, jestli se mi to povedlo.

„Pár měsíců,“ odpověděla a podezíravě se na mě podívala. „Proč?“

„Ehm… já nevím. Vypadá tak trochu…“

„Arogantně?“

Chvíli jsem mlčel, nebyl jsem si jistý, jak na to odpovědět. „Hm, jo, asi jo. Vůbec mi nepřipadá jako váš typ.“

„A jak podle vás vypadá můj typ?“ zeptala se a pátravě si mě prohlížela. Polkl jsem a chtěl jsem vykřiknout: „Jako já.“ Naštěstí se rozmluvila dříve, než jsem musel odpovídat. „Ano, já vím, že Grant vypadá jako náfuka, ale je to vážně skvělej chlap. Je chytrej a ambiciózní. Když jsme ho rekrutovali, studoval práva na Harvardu.“

Jak jinak, pomyslel jsem si. „Zkouška na účetního znalce je mnohem těžší než právnickej atest,“ zamumlal jsem.

„Cože?“

„Ehm… nic.“

„Když sem dorazil, dali jsme se dohromady. Grant procestoval svět. Je chytrej, má přehled a je vzdělanej. Dělal spoustu fakt zajímavejch věcí, takže je… sebejistej. Proto někdy vypadá jako náfuka.“

Vypadá jako osel. Kousnul jsem se do jazyka. Já znal pravdu. Vsadím se, že pro zábavu topil koťátka. V dálce se Grant vrhl k zemi a začal klikovat.

„No tak to máte dobrý… Já musím jít spát.“ Postavil jsem se a chystal se k odchodu.

„Dobrou noc, Owene.“

„Dobrou, Julie.“ Odkráčel jsem. Bylo mi jasné, že jsem konečně našel dokonalou ženu, která o mě ale nemá zájem. Před kasárnami jsem skopl popelnici. Do prdele s tím. Byl jsem unavený.

„Co to děláš?“ zeptal se Trip, když vešel do našeho maličkého pokoje v kasárnách. Okna byla otevřená a z venkovní tmy doléhal hlasitý cvrkot hmyzu.

„Já nevím,“ odpověděl jsem upřímně. Seděl jsem na kavalci a před sebou měl otevřený kufr. Pravá ruka mě bolela z rány, kterou jsem dostal asi před hodinou. „Nejspíš přemejšlím, že to zabalím.“

„Nevypadáš jako někdo, kdo se vzdává,“ řekl prostě. „S Greenem to byla nehoda. Nechtěls mu ublížit. Milo říká, že za tejden bude z nemocnice venku. Je to jenom klíční kost a otřes mozku.“

„Dal jsem mu jednu ránu.“

Nacvičovali jsme kontaktní boj. Taková situace sice není při střetu s monstry žádoucí, ale i tak to člověk musí ovládat. Dali mě do páru s Greenem, svalnatým detektivem z protidrogového oddělení. Trochu jsme se nechali unést.

„To se stává,“ pokrčil rameny Trip. „Nedělej z toho takovou vědu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster s.r.o..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.