VLADIMÍR ŠLECHTA

TAJNÁ HISTORIE BORNNU

Copyright © 2018 by Vladimír Šlechta

Cover © 2018 by Tomáš Flak

Czech Edition © 2018 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN: 978-80-7456-430-7

ISBN PDF: 978-80-7456-431-4

ISBN ePub: 978-80-7456-432-1

ISBN Mobi: 978-80-7456-433-8

Vladimír Šlechta

Tajná historie

Bornnu

Poslední velkoměsto

kniha první

Nakladatelství BROKILON

PRAHA

2018

Knihy Vladimíra Šlechty

v nakladatelství Brokilon

Krvavé pohraničí

Likarijská trilogie

1. Nejlepší den pro umírání (Thompsonův rok)

2. Likario

3. Orcigard

Gordonova země

1. Zahrada sirén

2. Ploty z kostí

3. Hořící přízraky

Samostatné knihy

Krvavé pohraničí

Šílený les

Válečná lest (Příběhy vojáka z Pohraničí)

Kukaččí mláďata

Zima v Thonnierice

Oggerdovský cyklus

Emma z umírajícího města

Střepy z Apokalypsy

Lovci přízraků

Já, Gowery

Kyborgovo jméno

Keltská brána

Poslední velkoměsto

1. Tajná historie Bornnu

Mimo cykly

Rok Havrana

Tajemství Morie

* připravujeme

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Obsah

Kapitola první:

Hra po síti

Kapitola druhá:

Tvoje, vlastně moje postava

Kapitola třetí:

Kydlení a levelování

Kapitola čtvrtá:

Virtuální realita

Kapitola pátá:

Coda3 nad průplavem

Kapitola šestá:

Brandenberg

Kapitola sedmá:

Tábor 11

Kapitola osmá:

Žába na prameni

Kapitola devátá:

Gilda

Kapitola desátá:

Kostel svatého Eliáše

Kapitola jedenáctá:

Poklady a dohady

Kapitola dvanáctá:

Dokonalý plán

Kapitola třináctá:

Ztracený synovec

Kapitola čtrnáctá:

Partyzáni ze starých časů

Kapitola patnáctá:

Vojenská akce

Kapitola šestnáctá:

Archanděl

Epilog:

Nevyřešené záhady

Na závěr:

Něco o tetralogii Poslední velkoměsto

Kapitola první:

Hra po síti

01

Měl jsem s Hargem schůzku u Památníku padlého mušketýra.

Památník se nachází uprostřed velkého obdélníkového nádvoří ze tří stran obklopeného vysokými administrativními budovami se střechami z tmavě zabarvených šablon. V budovách se nachází Ministerstvo války, Ministerstvo vnitra a Policejní ředitelství. Přišel jsem předčasně, Hargo tam ještě nebyl, a tak jsem si mohl památník prohlédnout ze všech stran. V rozporu se svým názvem zpodobňuje ne jednoho, ale rovnou dva císařské mušketýry, oblečené do kabátců s přehnaně velkými klopami a kalhot s ovinovačkami na lýtkách. Jeden mušketýr stojí zpříma a vzdorně hledí do dálky, kdežto druhý mu zplihle visí přes ruku. Oba, stojící i visící, křečovitě svírají muškety vyrobené z kovoplastikových trubek. Takovéhle mušketě, pokud to nevíte, se říká „puška, která dobyla Evropu“. Což je přehnané tvrzení, protože většina původní Evropy je stála ještě zamořená a bude ji možné začít dobývat až za tisíc let. Nebo možná za sto tisíc let.

Bylo chladno, a tak jsem si zapnul bundu až ke krku. Byla to pěkná bunda, vojenská, průzkumnická, tmavě zelená, dlouhá kousek pod pás, se šikmými kapsami a s teplou podšívkou. Kapuce se dala poskládat a pozapínat řadou knoflíků, čímž vznikl naducaný límec. Zalitoval jsem, že jsem si nevzal svetr. Pod bundou jsem měl jen vroubkované triko s dlouhými rukávy, jedno z těch, které mi daroval Hargo. Při posledním dobrodružství jsem totiž přišel o hodně: o rezavou klisnu, o modré vlněné pončo a o dva články levého prsteníku. Z oblečení mi zůstaly jen kalhoty a polovysoké šněrovací boty. Naštěstí jsem měl přátele, kteří mě dovybavili vším potřebným.

Po chvíli se dostavil i Hargo. „Jsi tady,“ řekl. „To je dobře.“

Pro návštěvu Ministerstva vnitra si oblékl dvouřadý plášť světle hnědé barvy, přepásaný vojenským opaskem. Plášť ho jednoznačně identifikoval jako technologa, neměl však nic společného se starým hábitem s kapucí. Tohle byl prostě plášť pro někoho, kdo v hierarchii technologů postoupil na důležitou pozici. Plášť doplnil šedými kalhotami, botami s hranatou špičkou, světlou popelínovou košilí a nakřivo uvázanou kravatou. Brýle měl úplně nové, neumatlané, nepoškrábané a neposlepované izolační páskou. Bylo znát, že někdo dohlíží na to, jak se teď Hargo obléká.

Stejně jako já se po návratu do Bornnu nechal ostříhat nakrátko a zbavil se vypelichaného a věčně umaštěného culíku. Dokonce se oproti dřívějším zvykům oholil a učesal. Už to nebyl ten nervózní a roztěkaný Halik z dřívějška. Pravidelný sexuální život mu svědčil. I mně by něco takového svědčilo, ale já jsem měl prostě smůlu.

Vykročili jsme tam, kde se nacházel vchod Ministerstva vnitra. „Jak se daří Nině?“ zeptal jsem se za chůze.

„Dobře… Chci se s ní oženit, ale maminka je proti,“ svěřil se mi. Pak dodal: „Všichni jsou proti.“

„Já nejsem proti,“ řekl jsem. „Já ti to schvaluju, Haliku. Z takovejchhle, hm, nevím, jak to nazvat, abych Ninu neurazil, prej bejvají ty nejlepší manželky… Takže nebydlíte u vás doma? U maminky?“

„Zapůjčili mi služební garsonku na Institutu. Sháním pro nás něco většího.“

Vstoupili jsme do velké vykachlíkované vstupní haly s vrátnicí, kde nás odchytli a dožadovali se našich dokumentů. Já jsem měl jen provizorní kartičku, protože moje modré pončo zůstalo i se všemi doklady v baráku, který pak shořel na prach. Ale vrátnému kartička stačila. Zapsal nás a poslal s námi uniformovaného poskoka, který nás vyvedl po širokém schodišti do patra. Dlouhou šerou chodbou s vysokým stropem nás dovedl k jedněm kancelářským dveřím. Zaklepal na ně, abychom si neotloukli kotníky. Vstoupit jsme mohli sami.

V předpokoji seděl kučeravý mládenec jménem Basel, se kterým jsme se seznámili na jaře. Měl na sobě polní uniformu barvy khaki s rozhalenkou. Na kancelářský stůl zakrytý flekatou dekou položil jakési prastaré zařízení se stopami po nedbale okartáčovaném lišejníku. Vrtal se v něm šroubovákem, ale pro případ potřeby měl po ruce i kladivo. Když jsme vešli, vzhlédl a široce se usmál: „Musíte chvíli počkat. Ajna tam někoho má.“

Abych vám Basela trochu připodobnil. Je to takový ten typ člověka, který bude i ve čtyřiceti vypadat jako kluk. Teď mu ale ještě nebylo čtyřicet, nanejvýš třicet, tedy zhruba jako mně.

Pokrčil jsem rameny: „Tak počkáme.“ Ukázal jsem na zařízení, které se pokoušel rozebrat: „Co to máš?“

„Nemám nejmenší ponětí,“ vysvětlil mi. „Koupil jsem to na burze.“

Hargo k němu přistoupil, aby se podíval zblízka. Pustil se s Baselem do debaty, ale používali slova, která jsem neznal.

Po chvíli se otevřely dveře do Ajniny kanceláře a vyšla z nich sekretářka oblečená do šedého kostýmu, odbarvená na zrzavo a s účesem zvaným bubikopf. S náručí plnou složek prošustila kolem nás a ignorovala Basela, který se na ni křenil a přátelsky na ni mával šroubovákem. Z kanceláře vykoukla Ajna a vyzvala nás, ať jdeme dovnitř. Já a Hargo jsme vešli, Basel zůstal v předpokoji.

Asi bych vám měl vysvětlit, co je Ajna zač.

Jaine Fuchs, mezi přáteli známá jako Ajna, je protekční holka. Ale mluvit o ní jako o holce je trochu zavádějící, protože už překročila pětadvacítku a pozvolna se přibližuje ke třicítce. Je dcerou císařského rady Fuchse a milovanou neteřinkou muže jménem Dante Albrecht, přezdívaného Inkvizitor. O tom jste už určitě slyšeli.

Za normálních okolností bychom se já a Ajna nikdy nemohli setkat. Jenže letos na jaře, severně od nadrobno roztřískaného Københavnu, jsme s Oggerdem stopovali nějaké zmetky. Setkali jsme se s oddílem císařských vojáků, kteří také stopovali nějaké zmetky. Velela jim protekční dcerka Jaine Fuchs. Ukázalo se, že naše i jejich pátrání se překrývají, a tak jsme se spontánně propojili do jednoho týmu… Nechci šířit drby, ale slyšel jsem, že mezi Oggerdem a Ajnou později došlo k ještě těsnějšímu propojení. Ale u toho jsem nebyl.

Když jsem se teď na Ajnu zadíval, nebylo mi jasné, co na ní Oggerd viděl. Na jaře to byla čupr holka, blonďatá, ostříhaná na kluka a navlečená do fešácké důstojnické uniformy, prostě kočička k nakousnutí. Přes léto však přibrala pár kilo a celá jako by rozbředla. Pleť měla těstovitou a na hlavě podivný hybridní účes, ani krátký, ani dlouhý a poněkud zplihlý. Oblékla se do hnědožlutě kostkovaných volných šatů, dlouhých až na zem, přes které si natáhla blůzu od vojenské uniformy. Nebyla to však skutečná uniforma, ale jakási operetní, tyrkysově modrá se zlatými knoflíky a červenými proužky. Skoro se mi zdálo, že Ajna se už nesnaží obluzovat okolí luzným zjevem, ale spíše odpuzovat.

„Salut, potížistko,“ pozdravil jsem ji. „Už mi necháš odblokovat konto v První bornnský spořitelně?“

„Se zablokováním tvýho konta nemám nic společnýho,“ odfrkla. „Ale informovala jsem se. Hlavní problém spočívá v tom, že neznáš číslo svýho účtu.“

Rozhořčeně jsem se ohradil: „Číslo jsem měl zapsaný v průkazce! A průkazka shořela se vším ostatním! Jak to, ptám se, že se nemůžu dostat ke svejm pracně nasyslenejm penězům? Tohle se musí stát každou chvíli, že průkazka někomu shoří! To pak První bornnská záložna pokaždý zrekvíruje celý konto?“

Mávla rukou: „Nejsi rád, že tě teď živí erár? Nelíbí se ti domek, kterej jsme ti zapůjčili? Nejsi spokojenej s permanentkou na městskou dopravu, s volnou vstupenkou do městský knihovny a s poukázkama do restaurací?“

„Barák je pěknej,“ připustil jsem. „Ale daleko od centra. A je vychladlej. Není tam normální topení, ale dřevoplynovej generátor. Návod k použití má deset stránek. Ještě jsem to nedokázal ani přečíst, natož zprovoznit.“

„Přestaň fňukat, prosím tě!“ obořila se na mě. „Teď jde o všechno! Oggerda chtěli prohlásit za dezertéra! Za dezertéra, rozumíš? Zabránili jsme tomu na poslední chvíli! Vyšetřovací komise bude zasedat ještě jednou, a ty u toho musíš bejt! Copak nechceš Oggerdovi pomoct?“

„Pro Oggerda bych udělal první poslední,“ řekl jsem. „Jenže minulý zasedání vyšetřovací komise bylo před čtrnácti dnama. Za tu dobu jsem mohl dojet vlakem do Prahy, vysvětlit svojí holce co a jak a zase se vrátit.“

„Nikdo neví, na kdy vyšetřovací komisi svolají. Klidně mohli počkat, až budeš pryč, a pak to urychleně zorganizovat, aby Oggerdovi podkopli stoličku.“

„Jo, v tom máš pravdu,“ připustil jsem. „Ale podívej se na to mejma očima. Tvůj emisar mě na konci léta vyhledal doma v Praze. Odvlekl mě sem do Bornnu a pak jste mě ty a tvůj strejček uvrtali do záležitosti, která oficiálně ani neexistuje. Holka, se kterou jsem přes léto navázal vztah, nemá ponětí, co se se mnou stalo. Poslal jsem jí pár dopisů, ale neodpověděla. Nevím, jestli je prostě jenom naštvaná, nebo co se děje.“

Rozhodil jsem ruce a pak je zase svěsil.

„Už to nebude trvat dýl než čtrnáct dní,“ řekla Ajna. „Za čtrnáct dní dostaneš všechno zpátky. Svoje konto i povolení vycestovat z Bornnu. To snad vydržíš, ne?“

„Už tady kysnu měsíc,“ přikývl jsem. „Čtrnáct dní navíc mě nezabije.“

„Když už tady budeš, tak bys mi mohl pomoci s jedním vyšetřováním.“

„Eh? Cože?“ podivil jsem se.

„Oggerd říkal, že máš detektivní mozek,“ vysvětlila mi.

„Detektivní mozek?“ ujistil jsem se.

„Jo,“ přikývla. „Říkal, že si všímáš drobností, který ostatní přehlížejí. Dokážeš propojit střípky a poskládat mozaiku. Obrazně řečeno, samozřejmě. Pomyslnou mozaiku, ne skutečnou. V Anatarchonne jsi přece vyřešil tu záhadnou vraždu…“

„Počkej,“ přerušil jsem ji. „O čem to tady vedeme řeč? Oggerd se vrátil, nebo co?“

Přes tvář se jí přelila vlnka smutku. „Ne, Oggerd se nevrátil. O tvým detektivním mozku mi povyprávěl v létě.“

„Aha…“

„Tak pomůžeš mi s tím, nebo ne?“

„Ale jó, proč né. Stejně nemám co na práci.“

„Výborně… Jde o jednu hru, která se v Bornnu posledních pár měsíců rozbíhá. Točí se v ní peníze a my nemáme ponětí, kdo za ní stojí. Potřebujeme někoho, aby se zapojil a podával nám zprávy. Infiltrátora. Já na to nemám čas ani nervy a Hargo řekl, že ho ta hra nebaví. Ale ty bys do toho mohl proniknout.“

„To je hazardní hra?“ zeptal jsem se.

„Ne. Je to hra… jak se tomu říká?“ obrátila se na Harga.

„Hra po síti,“ napověděl jí.

„Jasně, hra po síti. Neúčastníš se jí osobně, ale na dálku. Nikdo nebude vědět, že jsi to ty. Pokud nebudeš tak blbej a neprokecneš se.“

„Říkalas, že se v tom točí peníze…“

„Jo, to jo. Někdo do toho pumpuje prostředky. Nic nevkládáš, můžeš jen získat. Musíš mít zařízení, přes který se hraje. To ti obstará, nainstaluje a seřídí Hargo. Jestli mám tvůj souhlas, tak zavolám osobě, která hru hraje už delší dobu, a ta tě zasvětí.“

„Moment,“ přerušil jsem ji. „Takže to bude oficiální vyšetřování, zaštítěný autoritou Ministerstva vnitra?“

„Ne. Bude to neoficiální. Ale pokud se něco posere, tak to můžu ututlat. Nebo chceš vycouvat? Už jsi mi dal slib!“

„Né, nechci vycouvat. Jen jsem chtěl vědět, jak si stojím. Jdu do toho.“

Přešla k masivnímu kancelářskému stolu s deskou jen o trochu menší, než je přistávací plocha pro armádní zepelíny. Pracovní plocha byla vzorně uklizená, dalo by se říct prázdná. Byl tam k vidění jen štůsek papírů, plášť předapokalyptického granátu se zastrkanými pisátky a masivní telefonní přístroj kobaltově modré barvy. Ajna se chopila telefonního sluchátka a na otáčecím číselníku vytočila číslo. Chvíli čekala a pak řekla: „Tady Jaine Fuchs. Mohu mluvit s fraudoktor Seifert…? Aha… mohla byste se podívat do rozpisu, sestro? Mám s fraudoktor domluvenou schůzku na čtvrtou odpolední… ano… Vyřiďte fraudoktor, prosím, že schůzka platí.“

Zavěsila a podívala se na nás: „Na čtvrtou odpolední to bez problémů stihnete.“

„Cože?“ vyjevil se Hargo. „Vždyť je to už za hodinu!!“

Ajna pokrčila rameny: „Nasednete na čtrnáctku, a za půl hodiny jste na místě.“

02

S Hargem jsme se zrychlenou chůzí přesunuli na stanici městské kolejové dráhy. Netrvalo to ani tak dlouho, a přisupěla souprava číslo 14. Měla dva vagóny a táhla ji hračkovitě vypadající mašina stylizovaná do podoby mrňavé lokomotivy s vysokým komínem. Náhodou jsem však věděl, že mašina vůbec nemá parní stroj, ale je poháněná dřevoplynem.

Vagón byl přeplněný. Vmáčkl jsem se dovnitř a chytil se za kožený popruh. Souprava se kodrcavě rozjela a já jsem se skrz špinavé okno zadíval ven. Během jízdy jsem si mohl prohlédnout panorama bornnské katedrály, kterou jsme objížděli velkým obloukem. Musím upozornit, že katedrála i celé centrum Bornnu je jediný autentický soubor historických staveb, který během Apokalypsy unikl zkáze. Nic podobného už není v Evropě k vidění.

Po zhruba půlhodinové jízdě nás souprava číslo 14 vyložila u bornnské nemocnice, rovněž postavené ještě před Apokalypsou. Vstupní průčelí lemovaly dva plastbetonové basreliéfy, jeden představoval Bolest a druhý Úlevu. Obě to byly polonahé ženštiny s hrotitými prsy. Bolest měla zkřivenou tvář, předkláněla se a držela se za koleno, kdežto Úleva zdvíhala do výše injekční stříkačku a kolem krku jí visel stetoskop. Sochy byly staré nejméně dvě století, avšak vypadaly nedotčeně, jako by je odlili teprve včera.

Prošli jsme vstupní halou, ve které postávali či posedávali chmurně se tvářící lidé. Hargo ignoroval recepční, která se dohadovala s jakousi ztrápenou osobou, a zamířil do postranní chodby označené výrazným nápisem Pouze pro personál, pacientům a návštěvám vstup zakázán. Po schodišti jsme vystoupali do patra a tam, v dlouhé vykachlíkované chodbě, vybral Hargo jedny dveře. Zaklepal a otevřel. Vešli jsme dovnitř.

Ocitli jsme se v podlouhlé doktorské kanceláři s vysokým stropem a prošlapaným kobercem. Naproti dveřím bylo velké okno, za kterým už nastával soumrak. Stmívalo se teď brzo, začátek prosince je prostě začátek prosince.

Kolem dlouhých stěn se táhla směska skříněk a registratur všemožného stáří i všemožného původu. Vedle vstupních dveří stál paraván, zpoza něhož vykukovalo lehátko. Doktor, kterému kancelář patřila, tady trávil noční služby, při nichž si občas zdříml.

Ve vzduchu se vznášel pach dezinfekce.

Od stolu, který byl umístěný pod oknem, se zvedla osoba v bílém doktorském plášti.

„Tschüs, teto,“ pozdravil ji Hargo. Ukázal na mě: „Tohle je Gowery Fink.“

Popošla a napřáhla ke mně ruku. „Já se jmenuji Helga Seifert,“ řekla nakřáplým, ale mým uším lahodně znějícím altem. „Těší mě.“

Byla prostřední postavy a mohla se už blížit čtyřicítce. Patřila však k energickým ženám, ze kterých přímo sálá činorodost. Na výšku měla asi tolik co Hargo, tedy o hlavu méně než já, ale na ženu je to tak akorát. Vyznačovala se plnou postavou, ani přehnaně štíhlou, ani boubelatou, ale něco mezi tím. Měla široký obličej s pršinosíkem a rusé, zřejmě něčím přibarvené vlasy, ostříhané nakrátko. Oblékla si bílý doktorský plášť s vyztuženou náprsenkou a se zapínáním na zádech, zpod kterého vykukovaly bílé doktorské kalhoty ukončené bílými trepkami. Na krku jí visela stažená rouška. Skoro to vypadalo, že si sem odskočila mezi dvěma operacemi.

Potřásli jsme si pravicemi. „Vy jste s Halgerdem doprovázel majora Oggerda při jeho cestách?“ zeptala se.

„To ano,“ ozval se rychle Hargo. „Ale nemůže o tom mluvit, protože je to tajné.“

„Asi jsem vás viděla v novinách,“ řekla. „Tak před pěti lety. Po té události u řeky Laramise.“

„Jo, to je možný,“ přikývl jsem.

„V novinách několikrát otiskli vaši fotografii. Měl jste na ní takové zvláštní oblečení, které pak v Bornnu na krátkou dobu přišlo do módy.“

„Pončo,“ přikývl jsem. „Jmenuje se to pončo. Už ho nenosím.“

„Také jste se nechal ostříhat,“ konstatovala.

„Jo, to jo,“ řekl jsem a mimoděčně si prohrábl svou krátkou ofinu.

„Přejdeme k naší záležitosti,“ řekla. „Slečna Fuchs mě požádala, abych vám vysvětlila principy hry zvané Archangelia. Mileráda vás zasvětím, ale teď to není možné. Nastaly komplikace a za chvíli mě znovu povolají na sál. Vlastně jste měli štěstí, že jste mě tu ještě zastihli.“

„No,“ řekl Hargo, „Gowery stejně ještě nemá herní zařízení. Zítra mu ho opatřím.“

V ten okamžik někdo zaklepal na dveře. Do místnosti nakoukla sestřička v bílém čepci. „Omlouvám se, fraudoktor. Už se čeká jen na vás.“

„Musím jít,“ přikývla fraudoktor Helga. Vykročila ke dveřím. Když mě míjela, popadla mou pravici a potřásla s ní. „Velice mě těšilo, pane Finku. Dneska to sice nevypadalo jako slibný začátek, ale určitě budeme pokračovat.“

03

Chvíli jsme čekali na stanici, abychom se městskou dopravou vrátili do centra. „Fraudoktor Helga je skutečně tvoje teta, Haliku?“ zeptal jsem se.

„Ano. Za mlada se jmenovala Helga Hargo,“ vysvětlil mi.

„Takže je vdaná?“

„Ne. Její manželství trvalo jen krátce. Pak se rozvedla, ale manželovo příjmení si nechala. Proč tě to zajímá? Ty si s ní chceš něco začít?“

„S tímhle jsem skončil, Haliku. Teď mám svoji životní lásku.“

„No, asi si dělám zbytečné starosti. Teta Helga je na tebe příliš stará. Ale u tebe si nemůže být nikdo jistý…“

Chtěl jsem něco odseknout, jenže mě napadlo: „Ty jsi řekl Ajně, že teta hraje tu hru?“

Zavrtěl hlavou: „Ne, to ne. Řekly si to mezi sebou. Znají se. Teta je Ajnina gynekoložka.“

V té chvíli mi to docvaklo.

„Zítra dopoledne nikam nechoď,“ řekl ještě Hargo, než jsme se vmáčkli do přeplněného vagónu. „Stavím se u tebe.“

04

V centru jsme se rozdělili. Hargo zamířil do náruče roztoužené Niny, kdežto já jsem tři čtvrtě hodiny čekal na další spoj. Když jsem pak konečně nastoupil, byla už noc.

Ve vagónu slabě blikotaly žárovky, venku zářilo pouliční osvětlení, ale po chvíli se za okny rozlila tma tmoucí, protože koleje vedly hustým lesem. Byl to však les vyrůstající na území původního města.

Možná bych vám měl vysvětlit, co je to vlastně Bornn.

Tak tedy, město, které je dnes nazýváno Bornnem, se před Apokalypsou rozprostíralo na ploše několika stovek kilometrů čtverečních. Prý v něm žil víc než milion lidí. Údajně půl druhého milionu. To je množství, které si dneska už nikdo nedokáže představit.

Dnes žije na území města tři sta tisíc obyvatel. Proto se Bornnu, samozřejmě s trochou nadsázky, začalo říkat Poslední velkoměsto.

Ještě k tomu počtu obyvatel. Z dob svých studií jsem měl zafixováno, že v Bornnu žije sto tisíc obyvatel. Proto mě překvapilo, že v současnosti je to trojnásobek. Ale asi to je pravda. Po dokončení kolejové sítě připočítali k Bornnu i okrajové čtvrti jako například vesničky v okolí hydroponických skleníků. Počet obyvatel se zvýšil i tím, že se do něj po oficiálním ukončení Století válek přistěhovali demobilizovaní vojáci.

Obyvatelé nynějšího Bornnu využívají jen malé ostrůvky obklopené rozsáhlými plochami zpustlé městské zástavby. Takže, když to vezmu do důsledků, současný Bornn není ani tak město jako spíš soustava vzájemně propojených městeček, vesnic a osad.

05

Vystoupil jsem na ulici, která byla stále ještě rozdělená na vozovku a chodníky. Takhle se stavělo v dobách, kdy po chodnících procházeli chodci, a po vozovce jezdily automobily. Ty časy už dávno skončily, teď jste mohli chodit, kudy jste chtěli. Jen jste si museli dát pozor, abyste se nemotali po kolejích, protože po nich zhruba jednou za hodinu projela souprava městské dráhy.

Ulice byly osvětlené pouličními lampami, takže jsem nemusel mít strach, že ve tmě zakopnu a natluču si nos. Byly to však autonomní lampy napájené předapokalyptickými fotočlánky. Přes den se nabíjely, v noci svítily. Teď, na začátku zimy, světlem usilovně šetřily, aby jim to vydrželo až do rána. Takže toho světla nebylo zase tak moc.

Domek, který mi zapůjčil erár, se nacházel pět minut chůze od stanice. Takových navlas stejných domků v zahradách tady stálo zhruba pět set. Vážně pět set. Když jsem se nastěhoval, prošel jsem to tady křížem krážem a pokusil se domky spočítat. Proto mluvím o pěti stovkách.

Některé domky vypadaly obydleně a jiné opuštěně. Některé zahrady byly proměněné ve velkovýrobny zeleniny se skleníky a záhony, jiné měly alespoň posečené trávníky, další zpustly a beznadějně zarostly miniaturními džunglemi. Ulice vytvářely pravidelnou čtvercovou síť bez výrazných poznávacích znamení, a pokud si člověk nevšímal detailů, jako byly zašlé vývěsky nebo vzorované odpadkové koše, mohl tady bloudit až do skonání světa. Já jsem však měl trasu nastudovanou a za pět minut jsem byl doma. Stiskl jsem vypínač a rozsvítil chabé světlo v chodbě. Z otevřených dveří koupelničko-záchodu na mě dýchlo teplo. Otevřel jsem dveře do obýváko-kuchyně, aby se teplo šířilo dál.

Byl to pěkný domek, velký tak akorát pro osaměle žijící pár. Nebo pro rodinu s jedním dítětem, pokud by se zpřístupnilo i podkroví, v tuhle chvíli uzavřené a zabedněné. Představte si obdélník, jehož tvar se přibližuje čtverci. Do rohu nakreslete mrňavou ložnici, kterou jsem nevyužíval. Kolem kratší stěny čmárněte schodiště do patra oddělené tenkou příčkou. Přikreslete vstupní chodbičku s odbočkou do záchodo-koupelny, a máte to. Zbytek domu tvořila nepravidelně tvarovaná místnost, kterou jsem nazval obýváko-kuchyně. Tu jsem zvolil za svoji operační základnu.

Vnitřek byl zařízený rádobysecesním nábytkem z pseudodřeva a ohýbaného kovoplastiku. Podle materiálu vám musí být jasné, že ho vyrobili ještě před Apokalypsou. Bytové textilie z umělých materiálů vypadaly mnohem lépe než cokoliv, co kdy vzešlo z ovce, lnu setého či z bource morušového. Velké křeslo u konferenčního stolku jsem rozložil, takže vznikl gauč, na kterém jsem přespával.

Jedinou potíží bylo vytápění. Nevím, jak dům vytápěli, když byl nový. Nejspíš dálkově. Dálkové vytápění však zrušili a jako náhradu postavili do rohu mrňavá kamínka. Ve skutečnosti to však nebyla kamínka, ale umně nakašírovaný generátor dřevoplynu. Kdybych ho chtěl zprovoznit, musel bych se prokousat dlouhým návodem k použití a k tomu jsem se zatím neodhodlal. Teplota v místnosti teď kolísala mezi čtrnácti a šestnácti stupni Celsia, ale na to jsem si zvykl.

Natáhl jsem se na rozložený gauč a hlavou se mi rozběhly myšlenky.

Takže: fraudoktor Helga Seifert je Ajnina gynekoložka…

Jak to, že mi to nedocvaklo dřív? Vždyť je to jasné! Ajna je těhotná!

Čeká Oggerdovo dítě.

Provedl jsem výpočet a vyšlo mi, že Ajna je ve čtvrtém měsíci těhotenství. Proto ta těstovitá pleť, vlasy jako provázky a kila navíc. V prvním trimestru ženy obvykle víc jedí a přibývají na váze.

Oggerdovo otcovství se zřejmě nedá ututlat. Proto ten cirkus s vyšetřovací komisí. Je velký rozdíl mezi tím, jestli se dcerušce císařského rady Fuchse narodí bastard, prostě bastard bez přívlastků – nebo dezertérův bastard.

Mimoděčně jsem k Ajně pocítil obdiv. Dala v sázku nejen svou kariéru a čest, ale i budoucnost širší rodiny. A to jenom proto, aby mohla donosit a porodit Oggerdova potomka.

Cítil jsem se tak nějak rozněžněle. Možná bych se i rozplakal dojetím, jenže v tu chvíli zazvonil telefon.

Telefon? Jistě. Telefon byl součástí vybavení domku. Standardní, černý, s otáčecím číselníkem.

Přešel jsem k pultíku a zvedl sluchátko. „Haló?“

„To jste vy, pane Finku?“ ozval se ze sluchátka nakřáplý alt.

„Jo, to jsem já. Kdo je tam?“

„Helga Seifert. Viděli jsme se dnes odpoledne.“

„Jo. Vzpomínám si.“

„Jen se ujišťuji, že jste doma. Chtěla bych vás navštívit a zasvětit vás do hry, když nám to nevyšlo odpoledne. Vlastně jsem už na cestě. Za chvíli mi jede přípoj a mohla bych u vás být za půl hodiny. Počkal byste na mě na zastávce? Tu oblast neznám a těžko bych vás hledala.“

„Ale jistě, bude mi potěšením.“

„Ještě jedna věc, pane Finku. Mám za sebou čtyřiadvacetihodinovou službu a zítra ráno zase nastupuji. Mohla bych u vás přespat, abych se nemusela vracet k sobě domů? Každá hodina spánku je pro mě dobrá, jak jistě chápete.“

„Samozřejmě. Někam vás uložím. Barák je ale vychladlej, jestli vám to nevadí.“

„To dokážu překonat. Ještě mám jednu podmínku. Můžete mi slíbit, že ke mně nebudete dotěrný? Že si ke mně nebudete dovolovat?“

„To se rozhodně nestane, paní doktorko. Moje pasivita vás uvede v úžas.“

Slyšel jsem, jak se zasmála. „Myslím, že už mi jede sedmnáctka,“ řekla.

„Nezapomeňte vystoupit na stanici Zahradní Město,“ upozornil jsem ji. To už ale zavěsila.

Kapitola druhá:

Tvoje, vlastně moje postava

01

Z dvouvagónové soupravy sedmnáctky vystoupila fraudoktor Helga a jinak už nikdo. Přistoupil jsem a galantně od ní převzal podlouhlou vojenskou kabelu. Byla napěchovaná, ale ne zas tak moc těžká.

„Opatrně,“ řekla fraudoktor. „Ne ať s tím třísknete.“

V chabém světle pouličního osvětlení jsem viděl, že je oblečená do vojensky vyhlížející bundy s mnoha kapsami a s naducaným límcem. Sahala jí až pod zadek.

„Tudy,“ mávl jsem rukou. „Sloužila jste u jednotky?“ zeptal jsem se za chůze.

„Ano,“ přikývla. „Ale už dávno.“

„Starých zvyků se člověk nezbaví, že?“ poznamenal jsem a měl jsem na mysli její bundu. Pak jsem se zeptal: „Byla jste u Dhienburgu?“

Zajímalo mě to, protože té bitvy jsem se zúčastnil i já. Ne se zbraní v ruce, ale jako vyjednavač. Neúspěšný vyjednavač. Navzdory mým chabým pokusům byla svedena bitva a prolita krev.

„U Dhienburgu ne,“ řekla fraudoktor. „Ale zažila jsem Mazzarenu, pokud vás to zajímá.“

„Zajímá, samozřejmě že mě to zajímá,“ přikývl jsem.

„Tam jste asi nebyl, že?“

„V té době mi bylo něco přes deset,“ vysvětlil jsem jí. „Na válčení jsem byl ještě moc malej.“

„Pokud se snažíte zjistit, jak jsem stará, tak vám to můžu prozradit bez oklik. Je mi třicet devět.“

„Hmmm,“ zahučel jsem v rozpacích. „Mně je dvaatřicet… To jsme vlastně skoro stejně staří.“

„Ó, vy lichotníku,“ řekla konverzačním tónem.

02

Chvíli jsme šli mlčky a pak jsem radostně zahlásil: „Už jsme doma.“

Prošli jsme zahradou a vstoupili do chodbičky. „Opatrně s tou taškou,“ řekla. „Někam ji položte.“

Přešel jsem do pokoje a kabelu jsem co nejohleduplněji uložil na stůl. Fraudoktor Helga si mezitím v chodbičce odkládala bundu. Zaslechl jsem zadrnčení zipu, což mohlo znamenat jen tři věci. Buďto se některá z císařských textilek konečně pustila do výroby zipů. Nebo si fraudoktor nechala do bundy všít předapokalyptický zip. Anebo, což byla třetí možnost, byla bunda stará dvě stě let. Na to však vypadala příliš nově.

„Na vašem místě bych si tu bundu nechal,“ řekl jsem. „Barák je vystydlej, akorát v koupelně je teplo. Nechávám zotvíraný dveře, což je nespolečenský, ale nutný pro přežití.“

„V koupelně je teplo?“ podivila se. „A proč?“

„Tohle je autonomní barák,“ vysvětlil jsem jí. „Základem je předapokalyptická baterie, nejspíš vymontovaná z elektromobilu. Baterie napájí vařič, světla a odporový topný tělísko v koupelně. Odporový tělísko je tam proto, aby za mrazů nepopraskaly vodovodní trubky.“

Vešla do pokoje a rozsvítila všechna svítidla, která tam byla k dispozici. Dohromady to stejně moc světla neudělalo. I tak jsem ale viděl, že na sobě má světlý rolák zastrkaný do tmavých kalhot s vysokým pasem.

Ukázala na kamínka u stěny: „Proč si nezatopíte?“

„Přes den bejvám pryč a na noc to nemá cenu. Jsem zvyklej přespávat pod širákem a tohle je oproti tomu hotovej luxus… Dám vařit vodu. Dáte si čaj, nebo kafe?“

„Čaj, prosím, jestli nějaký máte.“

„Čaj mám,“ řekl jsem. „Taky kafe, cukr, nějaký sušenky a pár pikslí fazolí. Hlady nezahyneme.“

Z kredence jsem vytáhl konvici, která byla součástí příslušenství. Natočil jsem do ní vodu z kohoutku a postavil na plotýnku. Otočil jsem knoflíkem, rozzářila se oranžová kontrolka.

„Elektřinu máte z baterie,“ řekla fraudoktor. „Telefon vám funguje?“

„Funguje, proč by nefungoval. Vždyť jste mi volala.“

„Aha, to je vlastně pravda.“

„Do baráku je přivedenej sdělovací kabel,“ vysvětlil jsem jí. „To je slaboproud, kterej nespotřebovává skoro žádnou energii. Je sem nejspíš přivedenej i silovej kabel na normální elektriku, jenže v centrálním rozvaděči vypnuli přívod, abysme tady zbytečně neplejtvali. Můžeme spotřebovávat jen to, co vygenerujou fotočlánky a větrník na střeše.“

„Jasně. Rozumím. Také jsem zažila polní podmínky, ale už jsem odvykla… Teď vám ukážu, co jsem přinesla,“ řekla fraudoktor. „Možná vám to způsobí kulturní šok.“

Přešla ke stolu a ze své velké tašky vyndala plochý stříbřitý předmět. Na délku to mohlo mít čtyřicet centimetrů, na výšku pětadvacet a tlusté to bylo jen pár centimetrů. Rozevřela to, jako kdyby to byl časopis nebo velká kniha, kupříkladu předapokalyptický školní atlas. Skládalo se to ze dvou částí spojených pantíky. Na jedné části byla klávesnice a na druhé monitor. Viselo z toho oválné zařízení o velikosti a tvaru pěstního klínu, kterému se říká myš.

„Už jste viděl něco podobného?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. „Tohle je počítač. Takovejch jsem viděl veletucty, i když většina z nich byla spečená, zapečená a usmažená těma speciálníma zbraněma použitýma v průběhu Apokalypsy. Ale měl jsem možnost okouknout i kousky, který fungovaly. Tohle je funkční exemplář, předpokládám. Jinak byste mi ho neukazovala.“

„Jistě,“ přikývla. „Takže jsem vás neohromila… což je dobře. Teď bych potřebovala, kdybyste mi ho pomohl rozfungovat.“

Sklidil jsem ze stolu všechno, co tam překáželo. Podle pokynů jsem stůl trochu posunul. Fraudoktor zapojila příslušný kabel do zásuvky a chvíli jsme čekali, než počítač naběhne. Tyhle věci se nažhavují docela dlouho, pokud teda to, co dělají, je nažhavování. Mezitím začala vřít voda v konvici a já jsem zalil čaj v hrncích.

„Není nelegální něco takovýho vlastnit?“ zeptal jsem se a ukázal na počítač.

„Teď už ne.“

„Stejně to muselo stát majlant…“

„I v tomhle jste vedle. Do Bornnu teď podobných věcí přichází spousta. Každým dnem jsou levnější.“

„Aha,“ řekl jsem.

„Bylo jen otázkou času,“ vysvětlila mi, „než průzkumníci objeví území, na kterém nedošlo k digitálnímu overkillu. Což se s největší pravděpodobností stalo, i když o tom neexistují oficiální zprávy. Digitálních věciček je teď všude plno.“

„Aha,“ zopakoval jsem. V hlavě se mi pospojovaly roztříštěné informace, které jsem posbíral tu i onde. Bylo mi jasné, odkud se digitální zařízení berou. Své úvahy jsem si však nechal pro sebe.

Fraudoktor pak udělala něco, co mě šokovalo. Přešla k pultíku s telefonem a vytáhla z telefonního aparátu kabel. Ten samý kabel pak zasunula do boku počítače, který mezitím naběhl, a na monitoru se ustálil obrázek jakési rustikální krajinky.

Když zasunula kabel, monitor blikl, ale jinak se nic nestalo.

„Teď jsme v síti,“ řekla.

„V síti? V jaký síti?“

„Tím, že jsem propojila telefonní kabel s počítačem, jsem se napojila do sítě.“

„Pořád jste mi neřekla, co je to za síť.“

„Síť telefonních kabelů.“

Zarejdila myší, dvakrát cvakla myšítkem a spustila jakýsi program. Z přístroje začala hrát jásavá a bujará hudba.

Věděl jsem už z dřívějška, že počítače dokážou reprodukovat hudbu. Proto jsem se nevrhl na kolena a nezačal vzývat bohy.

Fraudoktor poodstoupila a ukázala na židli. „Tady se posaďte. Umíte zacházet s myší? Už jste ji měl někdy v ruce?“

„Už jsem měl to potěšení,“ přikývl jsem. „Ve společnosti doktora Harga se takové zkušenosti neubráníte.“

Posadil jsem se, zatímco fraudoktor zůstala stát za mými zády. Zazíral jsem na monitor, na kterém vyvstaly ornamenty v secesním duchu. Celé to bylo tónované do hnědorůžové barvy. Uprostřed ornamentů zářila otázka napsaná zdobným písmem:

Opravdu chcete vytvořit novou postavu?

„Potvrďte to,“ řekla fraudoktor. „Ať vidím, že s myší umíte.“

Zarejdil jsem myší a posunul šipečku do chlívku s nápisem ANO. Klepl jsem na myšítko. Secesní čmáranice zmizely a nahradil je sloupec se stylizovanými lidskými tvářemi. I když musím říct, že některé ty tváře patřily spíš mutantům.

„Udělejte si elfskou holku,“ řekla fraudoktor.

„Cože? Jedenáct? Jakou jedenáctou holku?“ zeptal jsem se udiveně. Rozhovor se totiž odehrával v germánštině, ve které slovo elf znamená jedenáct. Kromě jiného.

„Elf,“ vysvětlila mi, „je název předapokalyptické rasy. Dřív tady žili kromě lidí i elfové.“

„Jo, aha,“ přikývl jsem. „Elfové. Ti tady žili. Moment, podívám se, co všechno je v nabídce.“

Na výběr tam bylo celkem pět ras reprezentovaných jednoduchými portréty. Lidé měli všechno tak akorát, kdežto elfové se vyznačovali přehnaně dlouhýma špičatýma ušima. Orkové měli přerostlé spodní špičáky, či co to bylo za čárečky. Abych však řekl úplnou pravdu, nikdy jsem neslyšel o předapokalyptické rase, která by měla takováhle zubiska. Spíš bych věřil, že se jedná o nějakou mutaci.

Goblini, kteří tam byli jako čtvrtá rasa, vypadali podobně zmutovaně. Vlastně jsem nepochopil rozdíl mezi nimi a orky.

Pátá rasa v nabídce, zwergové neboli trpaslíci, se vyznačovala bujným plnovousem.

„Zaškrtněte si elfa,“ řekla fraudoktor

„S elfama mám špatný zkušenosti,“ namítl jsem. „Viděl jsem je až příliš zblízka. Nejsou to přátelský týpci.“

„Vy jste viděl elfy?“ podivila se.

„Jo, to jo. Ale je to tajný. Neměl bych to roztrubovat… proč bych si vlastně neměl zaškrtnout tady toho? Člověka? Jednou jsem člověk a chci člověkem zůstat. Nechci se stát nějakým elfem… nebo mutantem s přerostlejma zubama.“

„Nebudete to vy. Bude to vaše herní postava. Budete ji ovládat, směrovat a komandovat. Budete se na ni celé hodiny dívat… Nebo nejste na holky? Nelíbí se vám holky?“

„Holky mám rád,“ řekl jsem nadurděně. „K holkám mám vřelej vztah. Velice vřelej.“

„Tak si udělejte elfinu. To je matematicky vyjádřeno pěkná holka na druhou. Takovou jste ještě neviděl.“

„Tak dobře,“ přikývl jsem. Zarejdil jsem myší a vycvakl kolonku elf. Pak jsem označil takový ten symbol kolečka s křížkem, neboli ženské pohlaví.

Monitor problikl a portrét se změnil na obrázek celkové postavy. Vyjekl jsem úžasem: „Heh!“

Jestli jsem někdy viděl ideální dívčí postavu, tak to byla takhle. Dlouhé nohy, boky tak akorát, úzký pas, menší prsa, ale pořád ještě prsa, což se mi u holek líbí. Nesmírně půvabná tvář s mandlovýma očima, rty ve tvaru srdíčka a pikantním nosíkem. Plus dlouhé špičaté uši trčící do stran. Hříva hustých vlasů vyčesaných nahoru a začesaných dozadu.

Stála rozkročená a mírně zakloněná. Měla nahé paže, nahé nohy a na těle cosi na způsob spodního prádla. Dívala se na mě, jako by zkoumala, co jsem zač a jestli za to stojím.

„Heh,“ zopakoval jsem.

„Vidíte, říkala jsem vám to,“ pousmála se má společnice. „Je pěkná, že?“

„Takovou bych okamžitě pozval na kafe a na rakvičku se šlehačkou,“ vyhrkl jsem. „A trval bych na tom, že útratu zaplatím sám… Co tady píšou? Že si mám vybrat povolání? Co je to za blbinu?“

„Nepřemýšlejte nad tím. Zaklikněte tady tohle. Léčitelka.“

„Léčitelka? Proč léčitelka? Jsou tady povolání, který vypadají mnohem líp! Třeba válečnice! Nebo kouzelnice…“

Proklikával jsem jednotlivá povolání. S každým odkliknutím se vybavení a oblečení postavy trochu změnilo. Válečnice měla v ruce kamennou sekerku a kouzelnice větvičku, nejspíš odlomenou z břízy.

Sjel jsem myší o kousek níž. „Hraničářka!“ vyhrkl jsem. „Ta má luk…! A co třeba tulačka? Ta taky nevypadá špatně. Má dvě kudly, a jak tady čtu, umí otevírat zamčený truhly! To se hodí, ne?“

„Zaškrtněte si léčitelku, nebo vám ten počítač seberu!“

Kapituloval jsem. „Tak dobře. Léčitelka. Jste spokojená?“

„Věřte mi, je to pro vaše dobro. Teď musíte svou postavu pojmenovat.“

Přejel jsem prsty po klávesnici. Nijak se nelišila od klávesnice psacího stroje, jen byla mnohem placatější. Vyklepal jsem: Pusinka.

Hra mě červeným písmem upozornila: Toto jméno už bylo použité a nelze ho použít znovu.

„Hm,“ řekla má společnice, „zkuste přidat číslo. Pusinka5, Pusinka6 nebo tak nějak.“

„To se mi nelíbí. Žádný číslo nechci. Tohle bude moje postava, a né sériovej výrobek.“

„Asi je zbytečné, abyste zkoušel Prcinka nebo Prdelka. To bude taky zabrané.“

„A kdo si to zabral, prosím vás?“

„Tahle hra,“ vysvětlila mi, „pochází z bornnského dávnověku. Kdysi ji hrály desítky tisíc lidí. Možná stovky tisíc. Jména všech postav tam zůstávají uložená.“

„Aha… to mi připadá divný.“

„Je správné, že vám to připadá divné,“ přikývla. „Vy si totiž nebudete hrát. Budete pátrat.“

„Já myslel, že tohle je hra, která slouží ke hraní,“ ohradil jsem se.

„Nechytejte mě za slovo, prosím. Budete si hrát… ale zároveň budete odhalovat záhadu. Nebo možná záhady… prostě více záhad najednou. Máte přece detektivní schopnosti, ne? Slečna Fuchs to o vás tvrdila.“

„Detektiv Gowery Fink, to jsem já.“

„Tak tam zadejte jméno své postavy.“

Už jsem věděl, co napsat. Naťukal jsem: Vyvyjen.

Tentokrát se podivila ona. „Vyvyjen? Co to je?“

„To je jméno mojí Prcinky. Teda herní postavy.“

Na monitoru už se rozvinula tázací věta: Opravdu chcete hrát s touto postavou?

Vycvakl jsem ANO a na monitoru se cosi přesypalo. Skoro to vypadalo, jako bych padal do jámy. Jámy plné mrtvol. Bylo to však rozmazané a neurčité.

Na chvíli, asi tak na pět vteřin, se obraz ustálil. Vše bylo viděné mýma očima. Ležel jsem v jámě obklopený předměty, které mohly být rukama a nohama, nebo něčím jiným. Pak se dal obraz do pohybu. Skoro se zdálo, jako by mě, tedy moji postavu, někdo někam táhl a převracel naznak.

Nad sebou jsem uviděl tři nezřetelné postavy.

„Zase jeden,“ řekl kdosi. Hlas měl hluboký, řezavý a mužský. Znělo to z počítače a já jsem si uvědomil, že hudba ztichla a nahradilo ji slaboučké kvílení větru.

„Má šanci,“ řekl někdo další. Hlas měl trochu příjemnější.

„Ne,“ odporoval mu ten první. „Nedokáže nic.“

„Třeba je to ten, kdo dojde až na konec. Ten, kdo odhalí pravdu. Ten, kdo vykoná spravedlnost a porazí padlého archanděla.“

„Ne. Neodhalí, nevykoná, neporazí. Pravda ho nezajímá. Chce najít pár pokladů a to je všechno.“

Jeden z těch tří se pohnul. Na monitoru se zvětšila a přiblížila jeho tvář. Vinou zkreslené perspektivy vypadala jeho hlava neúměrně velká, posazená na příliš hubeném tělíčku. Na nose mu seděly velké kulaté brýle, obličej měl plný vrásek a pusu od ucha k uchu. Šedé vlasy měl ostříhané nakrátko, ale přerostlá ofina mu uličnicky trčela nahoru, až se zdálo, že má na hlavě tykadla. Na krku měl červenou vázanku s výraznými černými puntíky, jejíž velké cípy trčely do stran.

„Pamatuj si,“ řekl. „Cílem je najít místo, kam dopadl archanděl. Cílem je zničit padlého archanděla. Ale nikdo ti nebude mít za zlé, jestli se tady budeš jen tak potulovat, kydlit potvory a hledat poklady.“

Monitor problikl a scenérie se změnila. Teprve teď jsem uviděl svou postavu. Díval jsem se na ni zezadu a šikmo shora. Vyvyjen na sobě měla špinavý a roztřepený přehoz, podobný mému starému ponču. Pak ještě krátké kalhoty pod kolena a víc už nic. Byla bosá a paže měla nahé. Stála před jakýmsi sousoším zpodobňujícím tři ozbrojené týpky.

Sousoší bylo značně zvětralé a omlácené, prostě už nebylo k poznání. Byl jsem si jistý, že ještě před vteřinou zpodobňovalo tři ozbrojené chlapíky. Teď však vypadalo, jako by během Apokalypsy schytalo pár kulometných dávek. A zásah leteckou pumou.

Fraudoktor Helga položila pravici na moji ruku s myší. Levičkou sáhla na klávesnici počítače. Do ucha mě zašimraly její vlasy. Intenzivně jsem ucítil její vůni, což byla směsice pachu nemocniční dezinfekce a jakéhosi parfému.

„Tady tím kolečkem na myši si můžete obraz oddalovat a přibližovat,“ řekla. „Pohybujete se klávesami W-A-S-D. Vyzkoušejte si to.“

Vyzkoušel jsem si to. Pravou ruku na myš, levici na klávesnici.

„Mám trošičku problém,“ zahlásil jsem. „Ten pahýl levýho prsteníku mi docela překáží.“

Zranění bylo dva měsíce staré, ale nehojilo se dobře. Na obinadle, kterým jsem měl pahýl převázaný, byly zaschlé krvavé skvrnky.

„Co se vám stalo?“ zeptala se fraudoktor.

„Pracovní úraz,“ vysvětlil jsem jí.

„Pracovní úraz?“ podivila se. „Vy pracujete jako…?“

„Jako vyjednavač. Vyjednávání se nezdařilo podle očekávání. To je ale jedno, nahradím prsteník malíčkem. Teď vyzkouším tady to kolečko na myši.“

Přiblížil jsem si Vyvyjen tak, že jsem se jí díval takříkajíc přes rameno. To se mi však nelíbilo. Chtěl jsem ji sledovat od špiček jejích dlouhých uší až po prstíky na nohách. Takže jsem obraz zase oddálil.

Poslal jsem Vyvyjen, aby sousoší obešla kolem dokola. Nic však nezjistila, sousoší vypadalo spíše jako samorost vyrobený z propletených kořenů staré olše.

Stejně jako venku za okny byla i v herním světě noc. Na obloze herního světa však visel velký kulatý Měsíc.

„Měsíc,“ podotkl jsem. „Před Apokalypsou ho lidi brali jako samozřejmost.“

Fraudoktor, s rukou stále ještě položenou na mé, přejela myšítkem na kroužek v pravém horním rohu monitoru doplněný čtveřicí rovnoměrně rozmístěných šipčiček.

„Tohle je minimapa,“ vysvětlila mi. „Šipky označují světové strany. Ta velká žlutá je sever, zbytek si domyslíte.“

„Aha,“ přikývl jsem.

„Teď se pohněte dál,“ vybídla mě. „Tady už toho moc nevykoukáte.“

Chvíli jsem laboroval s myší i s klávesami WASD, až jsem se trochu vzdálil od sousoší. Kulatý měsíc stál v nadhlavníku a nasvěcoval vzdálené panorama vznosné stavby s vysokou zvonicí.

„Tohle vypadá jako bornnská katedrála,“ užasl jsem.

„To ano,“ souhlasila fraudoktor. „Zkuste se otočit k jihu.“

Udělal jsem to. Pak jsem zatočil kolečkem myši, abych obraz co nejvíce zvětšil. Už předtím jsem v dálce viděl zářící body, teď jsem však rozeznal jejich charakteristický tvar.

„To jsou skleníky!“ vyhrkl jsem.

„Hydroponické skleníky,“ přikývla Helga.

„V Bornnu jsem už dlouho nebyl,“ řekl jsem, „ale skutečně jsou v noci takhle rozsvícený?“

„Některé ano. V dobách před Apokalypsou prý byly rozsvícené všechny. Dokázaly uživit veškeré obyvatelstvo Bornnu. I s přilehlým okolím.“

„Takže tohle, na co se dívám – je Bornn?“

„Ano i ne. Pojďte si dát čaj. Něco vám k tomu řeknu, vaše Prcinka na vás zatím počká. Nikam vám neuteče.“

Přesunuli jsme se k sedací soupravě. Fraudoktor se usadila na rozložený gauč a dlaní vyzkoušela pružnost sedáku. „Vyspím se tady,“ řekla. „Tady je pořád ještě trochu teplo, ale v ložnici bych zmrzla.“

Zamíchala cukr lžičkou a zeptala se: „Všiml jste si mojí bundy? Té, která visí na věšáku v chodbičce.“

„Všiml. Je moc pěkná. Taky jsem si všiml zipu. Nechala jste si bundu ušít na míru?“

„Ušili ji ještě před Apokalypsou.“

„Vždyť vypadá jako nová,“ namítl jsem.

Přikývla. „To ano. Pochází z kontejneru.“

„Z kontejneru? Myslíte z předapokalyptickýho kontejneru?“

„Tak. Ano. Před Apokalypsou, pokud to nevíte, tady bylo velké kontejnerové překladiště. Zboží se překládalo ze železničních vagónů na říční čluny a naopak. Kontejnery nebyly uskladněny na jednom velkém terminálu, ale rozstrkali je na stovky menších. Když začala Apokalypsa, zboží tady zůstalo. Výrobky, jaké si jen dokážete představit. Nebo možná ani nedokážete. Vakuově zabalené, hermeticky uzavřené. Vydrží navěky.“

„Jo,“ přikývl jsem. „Tohle jsem slyšel už dřív. Ale pokládal jsem to za městskou legendu.“

„Není to legenda, ale holá skutečnost. Porůznu jsou tady ukryté tuny věcí, které byly navrženy a vyrobeny tak, aby vydržely věčně. Všimněte si mého počítače. Vytáhli ho z nějakých sutin, ve kterých ležel dvě století. Oškrábali z něj lišejník, vysušili ho, vyfoukali z něj prach. Pak ho připojili na elektřinu a on se normálně rozběhl. Věci z Času zázraků jsou v podstatě nezničitelné.“

„Jo,“ přikývl sem. „Jenže za císaře Horsta Sibelia bylo předapokalyptický zboží tabu. Prostě tabu. Víte, doufám, jak to myslím. Nedotknutelný a nepoužitelný – a to z čistě iracionálních příčin.“

Pokrčila rameny: „Nebyly to iracionální příčiny. Za vlády císaře Horsta Sibelia byl vybudován celý průmysl. Textilky, papírny, zbrojovky, obuvnické dílny, tiskárny, gumárny a tak dál. Kdyby se začaly ve velkém otevírat kontejnery, kterých tady byly poschovávané tisíce, nikdy bychom se nedostali tam, kde jsme teď. Zůstali bychom jen, jak se říká, krysami, které ohlodávají kosti starého světa.“

„No ale nakonec stejně došlo na ohryzávání kostí. Jinak bysme tady svítili svíčkama a místo počítačový hry bysme hráli mariáš.“

Usrkla čaj a upřeně se na mě zadívala. „Všiml jste si řečí o pokladech, které proběhly na začátku hry?“ zeptala se.

„Jo.“

„Hra je propojená s reálným světem. Ve hře můžete najít vodítka, podle kterých najdete cenné věci. Skutečné věci.“

„Třeba kontejnery, o kterých jste právě mluvila?“

„Ne. Kontejnery ne. Jsou moc velké, víte? I jen jediný kontejner by způsobil příliš rozruchu. Ale po městě, většinou v neosídlených zónách, je poschovávaný jejich obsah. Oblečení, nářadí, nástroje. Prý i zbraně. Dost často se dají najít peníze. To je nejběžnější forma pokladu.“

„Peníze?“ podivil jsem se. „Císařský marky?“

„Marky ne. Ale můžete získat předapokalyptickou měnu, které se říká nové euro.“

„Máte na mysli mince?“

„Ano. Předapokalyptické bankovky jsou dnes bezcenné, ale mince obsahují určitý podíl stříbra.“

„Tohle vím. V Pustinách i na Periferiích slouží starý euromince jako platidlo. Někdy je to tvrdší měna než císařská marka… Takže, abysme se dostali k tomu podstatnýmu. Hra, kterou jsem od Ajny dostal za úkol prozkoumat, není jenom hra, ale i jakási paralela k současnýmu Bornnu.“

„Tak,“ přikývla.

„Někdo se snaží lidi stimulovat, aby hru hráli. Hraním získávají reálné odměny ve skutečném světě.“

„Tak,“ zopakovala.

„Už chápu, proč to Ajnu znepokojuje. Ale nechápu, proč se tím zabývá ona, a ne její strejček Dante Albrecht. A proč se tím nezabejvá tým specialistů, ale já, amatér a externista.“

„Tahle hra je úplně nový fenomén,“ vysvětlila mi fraudoktor. „Objevila se teprve nedávno. Byla zprovozněna podle mého odhadu před půl rokem. Je to jen dva nebo tři měsíce, co vešla do obecného povědomí. Pan Dante Albrecht ji nejspíš ještě nevzal na vědomí – a pokud ano, tak ji nevyhodnotil jako bezpečnostní riziko. Domnívám se, že tohle pátrání je osobní iniciativa fräulein Ajny. Pokud odhalí nějakou nepravost, tak si u strýčka šplhne. A pokud to vyšumí do ztracena, nikdo jí nebude vyčítat plýtvání erárními prostředky.“

„Vy jste Ajnin agent?“ ujistil jsem se.

Zatřepala nakrátko ostříhanou hlavou. „Ne. Já jenom hraju hru. Náhodou na to přišla řeč, když jsem měla fräulein Ajnu v ordinaci.“

Jasně, proběhlo mi hlavou. Náhodou na to přišla řeč. Gynekologická prohlídka je totiž něco jako návštěva kadeřníka. Kadeřnice se ohání nůžkami a hřebenem, gynekoložka gynekologickou lopatkou a zrcátkem. Dělají svou práci, a zároveň se zákaznicemi zlehka konverzují.

„I mě zajímá, kdo za hrou stojí,“ řekla. „Ale já to nedokážu odhalit. Vždycky se do hry přespříliš zaberu. Ponořím se do ní a přestanu si všímat náznaků, pokud tam nějaké jsou.“

„Což znamená, že hra je zábavná sama o sobě.“

„Zábavná a návyková,“ přikývla.

„Co je náplní hry?“

„No… prozkoumáváte oblasti a plníte úkoly. Levelujete, což znamená, že si zvyšujete úroveň. Kydlíte potvory.“

„Kydlíte? Co je to za slovo? Jak se to píše?“ zeptal jsem se.

Musím upozornit, že nepoužila slovo kydlit, ale killen. Na kydlení jsem si to počeštil já. Doufám, že vás počeštěná verze nebude příliš iritovat.

„Píše se to se zdvojeným el,“ řekla. „Znamená to zabíjení herních potvor. Hra má specifický slang, který si rychle osvojíte.“

„Dobře. Kydlíte. A co dál?“

„S tím, jak postupujete ve hře, sílíte. S tím souvisejí i odměny – a to jak v herním, tak v reálném světě.“

„Jak dlouho už hru hrajete?“

„Něco přes dva měsíce. Možná tři.“

„Znáte nějaké další lidi, kteří ji také hrají?“

„Pět či šest,“ přikývla. „Kolegy z nemocnice. Ale nevím, jestli hrají hodně, nebo málo. Nemluví se o tom nahlas. Všichni tak nějak tušíme, že provádíme něco, co je na hranici legality… Hra vás ostatně opakovaně upozorňuje, abyste nikomu neprozrazoval svou skutečnou identitu…“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem přikývl. „Teď se pustím do toho… jak bylo to slovo? Kydlení. Jen jestli se mi do toho podaří vniknout.“

„Nemějte strach, nechala jsem vám zapnutou nápovědu. Hra vás povede sama.“

Bylo na čase, abych si začal dělat poznámky. Ze šuplíku ve stole jsem vytáhl tužku a štůsek jednostranně potištěných programů bornnských divadel, kin a šantánů. Přinesl jsem si je před měsícem, když jsem se nastěhoval. Tou dobou jsem si ještě bláhově myslel, že se zanedlouho dostanu ke svému kontu a začnu žít kulturním životem. Můžete se mi smát, jaký jsem byl hlupák.

Na čistou stranu prvního letáku jsem si poznamenal:

Archangelia.

Cíl hry: najít archanděla (???). Najít a zničit.

Kapitola třetí:

Kydlení a levelování

01

Vyvyjen zůstala tam, kde jsem ji nechal, tedy u sousoší. Různě se protahovala a nakrucovala, aby dala najevo, že se nudí a že by chtěla vyrazit.

Poslal jsem ji vzhůru po pěšině nasvícené řádkou bodových světel. Od sousoší se jinam ani jít nedalo. Udělala pár kroků a uviděla, že na pěšině sedí velká krysa. Cosi soustředěně ohlodávala.

Krysa zvedla hlavu, podívala se na Vyvyjen a pak se vrátila k ohlodávání. Přes monitor se rozrolovala tabulka:

Pozor! Pozor! Pozor!

Cestu ti blokuje obří krysa.

Obří krysa, jako každá nestvůra ve hře, má svoji agresivní zónu, neboli agrozónu. Pokud tvá postava vstoupí do agrozóny, krysa ji napadne, avšak do té doby si jí nebude všímat. Agrozóna obří krysy je poměrně malá, obří krysa je totiž zaneprázdněna ohlodáváním sešlapaných mokasínů. Musíš se obří krysy zbavit, aby ses dostal dál. Klikni na obří krysu levým myšítkem, tím z ní uděláš cíl. Zároveň uvidíš, kolik má obří krysa životů. Pak stiskni klávesu *1*, která reprezentuje tvé zatím jediné kouzlo *udeř*.

Abys na obří krysu zaútočil opakovaně, musíš klávesu *1* stisknout znovu. A znovu. Trvá však určitou chvíli, než se kouzlo znovu „nabije“. Po tuto dobu bude tvá postava vystavena útokům obří krysy a budou jí ubývat životy. Co se však dá dělat, že? Bez boje není hrdinů a tvá postava tady nechce postávat věčně.

Tuto tabulku zavřeš tak, že stiskneš klávesu *H*. Opětovným stisknutím klávesy *H* vyvoláš *pomoc* s různými návody, radami a tipy pro postup ve hře.

Upozornění: hra je v této chvíli „zapauzovaná“. „Zapauzovat“ hru můžeš stisknutím klávesy *Esc* nebo klávesy *H*. Pozor! Zapauzování hry je možné pouze zde v tréninkové zóně, nikoliv v pozdějším herním světě.

Tak už tu obří krysu konečně sejmi, Vyvyjen!

Stiskl jsem háčko a tabulka zmizela. Naklikl jsem krysu, která zesvětlala a rozvinul se nad ní zelený proužek. Klepl jsem na klávesu číslo 1. Vyvyjen začala šmrdlat oběma rukama, jako by uplácávala sněhovou kouli. Mezi dlaněmi se jí však místo bílého sněhu zhmotnilo něco modravého. Pak máchla obouruč vpřed. Namodralá koule letěla plochým obloukem a udeřila do krysy.

Nebohá krysa vykvikla, proužek nad její hlavou se zkrátil zhruba na polovinu a zelená barva se změnila na červenou. S očima podlitýma krví vyrazila přímo k Vyvyjen.

Znovu jsem klepl na klávesu „1“. Vyvyjen opět chvíli plácala namodralou kouli. Stihla ji dokončit dřív, než do ní krysa zaťala hlodáky. Koule udeřila do chlupatého tělíčka, krysa udělala kotrmelec a bylo po ní. Což jsem poznal podle toho, že proužek nad krysí hlavou zmizel. Samotná krysa se změnila v cosi na způsob placaté předložky. Dramatická hudba, kterou jsem příliš nevnímal, se změnila na vítěznou fanfáru.

Mimoděčně jsem si všiml, že na spodku monitoru, ale ne úplně dole, se natáhla medově zlatá čárečka. Zazářila a zmatněla.

V tu chvíli se přes monitor rozvinul nápis:

Gratulujeme. Právě jsi zabil svého prvního nepřítele. Prohlédni si ho pravým myšítkem, třeba z něj něco vypadne.

Udělal jsem to a hra mi sdělila: Našel jsi sešlapané mokasíny. Teď jsou uložené v inventáři tvé postavy. Stiskni klávesu *I* (jako inventář) a potom stiskni klávesu *C* (jako charakter). Uvidíš výbavu, kterou má tvoje postava na sobě (klávesa *C*), i zásoby a vybavení, které nese v inventáři (klávesa *I*). Levým myšítkem můžeš sešlapané mokasíny přetáhnout z inventáře na svoji postavu. Tím jí boty obuješ.

Upozornění: inventář tvé postavy má zatím jen pět volných míst. Zakoupením batohu (u obchodníka) počet volných míst rozšíříš.

Po stisknutí íčka se rozvinul pětichlívečkový pás. V prvním chlívečku byly boty, zbytek byl prázdný. Zmáčkl jsem céčko a objevila se postava Vyvyjen v celé její kráse a ušatosti. Inventář zůstal otevřený. Přetáhl jsem boty na postavu. Příslušné končetiny samy zablikaly, abych se nepokoušel nasadit boty třeba na hlavu. Tak, hotovo, Vyvyjen už nemusela pobíhat bosá.

Když jsem najel myšítkem na další kousky jejího oblečení, které byly všehovšudy dva, ukázalo se, že to, co jsem pokládal za pončo, je starý cár. Druhým kouskem byly seprané kaliopky. Zkusil jsem přetáhnout starý cár do inventáře a povedlo se. Tak nějak jsem čekal, že pod starým cárem bude podprsenka, ale uviděl jsem nahá prsa s trčícími bradavkami. Vyvyjen byla nejspíš zima. Tak jsem jí starý cár zase oblékl.

Sundat seprané kaliopky jsem ani nezkusil. Bylo tady nebezpečí, že mi fraudoktor Helga nakoukne přes rameno a já budu vypadat jako blbec.

Pobídl jsem obutou a oblečenou Vyvyjen k další chůzi po nasvícené stezce. S každým krokem se monitor rozsvětloval a po nějakých třiceti krocích se herní noc změnila v herní den. Měsíc zmizel a nahradila ho modrá obloha s bílými oblaky.

Vyvyjen se zastavila u úpravně vyhlížejícího domečku. Před domečkem stála ženština ve světlé blůze a v dlouhé sukni. Natahovala k Vyvyjen sepjaté ruce, jako by o něco prosila. Nad hlavou jí visel výrazný vykřičník.

Rutinně jsem na ženštinu klepl myšítkem, už jsem se do toho začal vpravovat. Zjistil jsem, že ženština se jmenuje Vyděšená Gertruda.

„Helou,“ zazněl z reproduktorku ženský hlas. Nejspíš to byl nějaký pozdrav. Nad Vyděšenou Gertrudou se rozrolovala dialogová roletka se sdělením: „Potřebuji pomoc, poutníku. Ve sklepě se mi rozmnožily velké krysy. Je jich tam 5. Dojdeš tam a zabiješ je, prosím? A nezapomeň na krysomatku! Musíš mě zbavit krysomatky, jinak se krysy zase rozmnoží! Když to uděláš, dostaneš ode mne hůl po dědečkovi!“

Trochu níž se rozvinula další roletka: Získal jsi úkol Krysy ve sklepě. Tvá postava vstoupí do sklepa tak, že pravým myšítkem klepneš na padací dveře vedle domu.

Upozornění: seznam získaných úkolů vyvoláš stisknutím klávesy *J* (jako Journal).

Přejel jsem padací dveře myšítkem a polila je světle modrá barva. Cvakl jsem myšítkem. Monitor na pikosekundu zčernal a pak jsme se s Vyvyjen ocitli ve sklepě.

Na rozdíl od opravdového sklepa tam nebyla úplná tma, ale jen šero, protože na stěnách svítily žluté lucerničky. Na minimapě v pravém horním rohu jsem uviděl, že sklep nemá obdélníkový půdorys, jak byste čekali, ale několik větvících se chodeb.

Neměl jsem však čas studovat minimapu. Po Vyvyjen vystartovala první krysa, nejspíš jsme se ocitli v její agrozóně. Naklikl jsem krysu a zmáčkl jedničku. Vyvyjen uplácala modrou kouli a plácla s ní krysu přes hlavu. Nestačilo to. Musela uplácat ještě jednu kouli. Mezitím do ní krysa zatínala raťafáky. Z Vyvyjen stříkaly krvavé kapičky a naříkala vysokým hláskem: „Au-au-au…“ Do toho hrála dramatická hudba.

Zároveň se cosi dělo v levém dolním rohu monitoru, kde stála zkumavka naplněná rudou tekutinou. Během potyčky se hladina ve zkumavce rozkolísala a trochu se snížila.

Vyvyjen dorazila krysu druhou koulí a já jsem začal hloubat nad záhadou červené zkumavky. Hra mi to však vzápětí vysvětlila sama.

Tvá postava utrpěla zranění. Množství životů tvé postavy je znázorněno v levém dolním rohu obrazovky. Pokud životy tvé postavy klesnou na nulu, postava zemře.

Sákryš! Nechtěl jsem, aby Vyvyjen zemřela! Teprve jsem se s ní začal seznamovat!

Hra pokračovala: Ztracené životy se automaticky doplňují, ale velmi pomalu. Rychlé doplnění je možné lektvarem, léčivým kouzlem, zdravotnickým balíčkem nebo potravou.

Pišingry bych přes monitor k Vyvyjen asi nedostal, a tak jsem chvíli čekal. Když jsem najel nad červenou zkumavku kurzorem, uviděl jsem číslo 20/16. Po chvíli se změnilo na 20/17. Také jsem si všiml, že na opačné straně monitoru je stejná zkumavka, avšak naplněná něčím modrým. Neměl jsem však ponětí, k čemu slouží.

Déle už jsem čekat nehodlal. Poslal jsem Vyvyjen k další kryse, kterou jsem měl na minimapě označenou červenou tečkou. Tentokrát jsem si dal pozor na narušení agrozóny a poradil jsem Vyvyjen, ať útočí z dálky. První koule kryse ubrala přes polovinu životů a druhá ji dorazila dřív, než se k Vyvyjen dostala. Paráda. Počet životů se mezitím zvýšil na 20/18 a červená zkumavka byla skoro plná.

Naplněný přehnaným sebevědomím jsem poslal Vyvyjen dál. To byla chyba. Po útoku na další krysu se na Vyvyjen vrhl nejen napadený hlodavec, ale i druhý, který se nacházel hned vedle. Zběsile jsem mačkal klávesu 1 a Vyvyjen šmidlala modré koule. Byl jsem tak zmatený, že když první krysa padla, zapomněl jsem označit druhou krysu myšítkem. Naštěstí mě Vyvyjen upozornila sama. „Nemám označený cíl,“ promluvila ke mně skrz reproduktor. Znělo to klidně a vyrovnaně, Vyvyjen musela mít nervy ze železa. Hned však opět spustila své: „Au-au-au!“

Když byla skolena i druhá krysa, zazářila medově zlatá linka natažená dole na monitoru. Zazářila a protáhla se úplně doprava. Zkumavka nalevo se šplouchavě naplnila rudou kapalinou a počet životů se skokově zvýšil na 25/25. Na monitoru se rozrolovala tabulka:

Gratulujeme, tvá postava postoupila na další úroveň. Teď je na levelu 2.

Při každém zvýšení úrovně se automaticky navýší počet životů i many. Zároveň dojde k jejich plnému obnovení.

Pozor! Získal jsi kouzlo *léčení*. Na spodní liště se ti zobrazuje pod číslem 2, což znamená, že ho můžeš vyvolat klávesou *2*, Také ho můžeš vyvolat klepnutím na příslušné okénko lišty. Když stiskneš klávesu *2* bez označení cíle, postava vyléčí sama sebe. S označením cíle vyléčíš někoho jiného, třeba svého familiára nebo člena své skupiny. Je to snadné, že?

Upozornění: na spodní lištu si můžeš přetáhnout jak kouzla, tak předměty pro rychlé použití – lektvary, svitky a předměty s magickými vlastnostmi.

Věnoval jsem pozornost pásku na spodku monitoru, který byl natažený mezi červenou a modrou zkumavkou. Shora ho lemovala medově zlatá čára, která při zabití každé krysy bujně poskočila vpřed. Pásek byl rozdělený na čtvercové chlívečky, které jsem doposud pokládal za ornament. Chlívečky byly prázdné. Vlastně, jak jsem si teď všiml, v prvním chlívečku, označeném jedničkou, byl maličký obrázek modré pěsti. Ve druhém se teď objevila otevřená dlaň. Když jsem na obrázečky nasměroval kurzor, zjistil jsem, že to jsou symboly mých dvou kouzel: *udeř* a *léčení*.

Nezbylo než se vypořádat s poslední krysou. Kouzlo *udeř* na druhém levelu posílilo a Vyvyjen krysu skolila téměř jedinou koulí. Téměř. Stejně ji však musela dorazit druhou koulí, takže to vyšlo nastejno.

Ještě zbývala krysomatka, která byla mnohem větší, rozježenější a vzteklejší než její potomci. Ani sám nevím, jak se nám ji podařilo ubezdušit. Krysomatka vrčela, chrochtala a cvakala zubisky, kdežto Vyvyjen vykřikovala „au-au-au“ a všude kolem ní se rozletovaly kapičky krve. V jednu chvíli se hra zastavila a upozornila mě:

Body života tvé postavy jsou téměř na nule a měla by se vyléčit. Tvá postava je léčitelka, může vyléčit sama sebe kouzlem *léčení* (stisknutím klávesy *2*).

Upozornění: hra je v této chvíli „zapauzovaná“. „Zapauzovat“ hru můžeš stisknutím klávesy *Esc* nebo klávesy *H*. Pozor! Zapauzování hry je možné pouze zde v tréninkové zóně.

Zmáčkl jsem háčko a hned potom dvojku. Vyvyjen zvedla pravici. Na vteřinu ji obklopila zlatavá aureola a červená tekutina ve zkumavce poskočila nahoru. Pak jsem mačkal klávesy 1, 1, 2, 1, 1, 2 tak dlouho, dokud nebyla krysomatka udolána. Když se tak stalo, klepaly se mi nohy, jako kdybych právě unikl smečce rozdivočelých dingů.

„Málem vás dostala krysomatka,“ ozvalo se za mými zády. „To by byla ostuda.“

Během hraní jsem měl ponětí o tom, že fraudoktor odchází do koupelničky a zavírá za sebou dveře, splachuje tam a pak se zase vrací. Teď stála za mnou. Převlékla se do světle žlutého pyžama s modrými puntíky. Také si navlékla tlusté vlněné ponožky. Na rozložené křeslo, jak jsem si všiml, si vybalila tlustou huňatou deku, která zřejmě tvořila hlavní náplň její vojenské kabely. Na konferenčním stolku stál budík. Ten si také přinesla.

„Měl byste se převléknout,“ řekla mi. „V tomhle oblečení už jste určitě celý den.“

„No, teď musím oslavit radostnou událost, že je krysomatka mrtvá. Taky to musím vyřídit Vyděšené Gertrudě.“

„Gertruda vám neuteče. Ostatně, hra je teď zapauzovaná. Nezapomeňte pak proklikat všechny zabité krysy, někdy z nich něco vypadne. Až budete hrát dál, nasaďte si sluchátka, aby mě to nerušilo. Já jdu spát. Pokud vylevelujete až na pětku, rozhodně si neberte žádný trait. Podívám se, co máte v nabídce, a něco vám vyberu. Ale až zítra.“

Do otvůrku v boku počítače zapíchla kablík titěrných sluchátek tvořených jen dvěma kotoučky pěnové gumy, které byly propojené kovovým půlobloučkem. Jásavá hudba oslavující mé vítězství nad krysomatkou rázem ztichla.

„Vy se teď převlečete, na to ještě dohlédnu,“ řekla fraudoktor. „Pak, až vás hra přestane bavit, se nezapomeňte odhlásit.“

„Odhlásit? Jak se to dělá?“

„Zmáčknete tady tu klávesu v rohu, je na ní napsáno Esc. Nabídne vám to ukončení a vy to potvrdíte. Pak ještě musíte dvacet vteřin počkat. Potom počítač jednoduše zavřete. Vypne se sám.“

Odebrala se k rozloženému gauči, na který si z ložnice donesla polštář, a zavrtala se pod huňatou přikrývku. Já jsem se přesunul do miniaturní ložnice, kde bylo výrazně chladněji, a od úst mi šla pára. Převlékl jsem se do čistého trika, čistých podvlékaček, čistých vlněných ponožek a nepříliš čistého svetru. Pak jsem se zase vrátil k počítači.

02

Nasadil jsem si sluchátka. Do uší mě udeřila jásavá hudba. Na monitoru visela rozrolovaná tabulka: Pozor! Zásoby tvé many jsou téměř vyčerpány. Magická energie neboli mana slouží k vyvolávání kouzel. Pokud manu vyčerpáš, nemůžeš sesílat kouzla. Mana postupně regeneruje a doplňuje se. Jednorázově ji můžeš doplnit lektvarem nebo některými potravinami.

Odklikl jsem tabulku a zadíval se na sklepní scenérii. Vyvyjen postávala nad chcíplou krysomatkou a obě zkumavky, červená nalevo i modrá napravo, byly téměř prázdné. Začal jsem chápat, k čemu slouží modrá borůvková šťáva. K sesílání kouzel. Kouzlíčko *udeř* modrou hladinu příliš nerozšplouchalo, ale kydlení zkombinované s léčením vyždímalo zásoby téměř dosucha.

Proklikal jsem krysomatku a pak ještě ostatní krysy. Získal jsem ocas krysomatky, dva krysí ocásky a několik drobných měděných mincí. Na rozdíl od skutečného světa u sebe krysy nosily peníze.

Všiml jsem si, že ocas krysomatky zabral v inventáři jedno políčko a oba ocásky se naskládaly do dalšího. Měďáky nezabraly žádnou pozici. V inventáři zbývala ještě tři volná místa.

Vyvedl jsem Vyvyjen ven ze sklepení. Vyděšená Gertruda přestala lamentovat a věnovala mi hůl po dědečkovi.

Hra mě upozornila: Pozor! Získal jsi zbraň nablízko. Použiješ ji obvyklým způsobem, tedy tak, že cíl označíš levým myšítkem a stiskneš příslušnou klávesu. Útok nablízko je teď aktivován klávesou *3* – to můžeš změnit přiřazením jiné klávesy (přesunutím zbraně do políčka na spodní liště). Po stisknutí klávesy *3* podnikne tvá postava útok zbraní na označeného nepřítele.

Pozor! Tvá postava není koncipována jako bojovník nablízko! Doporučujeme ti zbraň používat jen v nejnutnějších případech, například když ti dojdou zásoby many.

Upozornění! Všimni si, že popis hole po dědečkovi má modrou barvu. To znamená, že se jedná o unikátní předmět. Zeleně popsané předměty jsou vzácné, modře popsané jsou unikátní a zlatě popsané legendární. Více informací získáš v nápovědě, když stiskneš klávesu *H*.

Zavřel jsem tabulku. Otevřel jsem inventář a myšítkem prozkoumal hůl po dědečkovi. Byla to taková ta záležitost se zahnutou rukojetí, o kterou se opírají staré a nemohoucí osoby. Hra mi (pomocí modrého písma) vysvětlila, že hůl mé postavě poskytuje dvacetiprocentní navýšení intenzity sesílaných kouzel a patnáctiprocentní šanci na zablokování fyzického útoku nablízko. Také způsobovala zranění v rozsahu šest až deset, v průměru osm. Nejprve jsem nechápal, o co jde, ale pak mi došlo, že pokud by Vyvyjen chtěla zabít sama sebe, musela by se udeřit třikrát až čtyřikrát. Její aktuální počet životů byl 25 a při průměrném zranění 8 by jí po třetí ráně pořád ještě zbýval jeden, jak jistě chápete.

Napadlo mě, že tvůrci hry mají sklony k poťouchlosti. Věnovali mi předmět, který má zřejmě slušnou hodnotu, ale mé postavě je celkem k ničemu. Takže to je takový dar-nedar. Ale stejně jsem zmáčkl klávesu *C* a vložil hůl po dědečkovi do Vyvyjeniny pravice.

Zatímco jsem zkoumal hůl, mana se mi doplnila téměř do poloviny. Regenerovala mnohem rychleji než životy. Zmáčknul jsem dvojku, Vyvyjen zvedla ruku jakoby k přísaze, zazářila a zase z ní byla čupr holka s plnou červenou zkumavkou.

03

Poslal jsem Vyvyjen dál od krysího sklepa. Zjistil jsem, že se nacházíme v pomenší vesničce osídlené asi desítkou obyvatel. Všichni měli problémy, což bylo zřejmé podle vykřičníků, které jim visely nad hlavami. Komunikovali s Vyvyjen textově, akorát na přivítanou jí řekli „helou“, nebo „háj“ a na odchodnou „báj“. V jednom případě „báj-báj“.

Mužské charaktery byly oblečené do plandavých kalhot a košilí s vyhrnutými rukávy. Vzájemně se odlišovaly jen detaily jako třeba vestičkami, pokrývkami hlavy nebo výraznými kšandami. Ženské postavy byly mnohem extravagantnější. Vyděšená Gertruda, jestli si na ni vzpomínáte, měla sukni dlouhou až na zem, ale po straně s rozparkem až ke kyčli. A kromě toho blůzu s výstřihem tak hlubokým, že být jen o pár centimetrů hlubší, už by jí vykoukly bradavky. Kořenářka Kordula měla blůzku zapnutou až ke krku (na neuvěřitelnou spoustu malých knoflíčků) a krátkou zvonovou sukni nad kolena, zpod které jí vykukovaly krajky dlouhých spodních kalhotek.

Všichni obyvatelé disponovali určitou škálou mimických výrazů. Na začátku, když k nim Vyvyjen dorazila, se tvářili vyděšeně či zkormouceně, avšak po vyřešení potíží se jim na tvářích rozlil výraz nefalšovaného štěstí. To ale předbíhám.

Vyvyjen se pustila do plnění úkolů. Farmář Otto (řvavě oranžové kšandy) měl oteklou nohu, protože ho do ní píchla vosa. Potřeboval, aby mu Vyvyjen sklidila pole a přinesla 20 tuřínů. Což učinila. Musela se při tom vypořádat s dotěrnými slimáky. Pro seslání kouzla *udeř* už nemusela obouruč plácat modravou kouli a pak ji odhazovat. Kouzlo vylétalo přímo z konce hole po dědečkovi, kterou Vyvyjen držela obouruč po způsobu brokovnice s pistolovou pažbou. Kouzlo teď mělo větší sílu, což však způsobovalo rychlé úbytky many. Abych šetřil borůvkošťávu, doporučil jsem Vyvyjen, aby slimáky dorážela mlácením holí přes otykadlené hlavy.

Ze slimáků vypadávaly polodrahokamy a jiné věcičky minerálního charakteru. Vyvyjenin inventář se nepříjemně zaplňoval. V jednu chvíli nás hra upozornila, že už nemůžeme vzít nic dalšího, protože inventář je plný.

Všechnu veteš jsme mohli odprodat Kramáři Krameriovi (poznávací znamení: klobouček, jakému se říká tralaláček), který nám za každou blbůstku zaplatil pár měďáků. Dokonce Vyvyjen nabídl matyldu, běžný předmět s bílým popisem, který vypadal jako smotaná přikrývka zavěšená na špagátku. Vyvyjen matyldu s povděkem koupila a počet chlívečků v inventáři se zvýšil na 15.

Zjistil jsem, že předměty se nacházejí i v různě rozmístěných bedýnkách. Všechny nalezené předměty byly běžné, což se poznalo podle bílých popisů, ale i tak jsem Vyvyjen dovystrojil nátepníky a opaskem. To jí trochu zvýšilo třídu zbroje a snížilo, jak mi hra vysvětlila, poškození utrpěné v boji.

Při vytahování tuřínů ze země, což se dělo tím, že jsem na ně klikl myšítkem, jsem zjistil další zajímavost. Tuříny se ukládaly do inventáře po deseti. Dvacet tuřínů tedy nezapráskalo celý inventář, jak jsem se zpočátku obával, ale jen dvě políčka.

Důležitá byla i finanční stránka hry. Když nám Kramář Kramerius prodával určitý předmět, chtěl za něj pevně stanovenou částku (nedalo se smlouvat). Když mu ho pak Vyvyjen odprodala zpátky, vyplatil jí jen třetinu. Bylo záhodno rozmyslet si, jakou veteš odnese Vyvyjen Kramáři Krameriovi k odprodeji, a jakou nechá ležet na zemi, protože je příliš laciná na to, aby kvůli ní běhala sem a tam.

Když jsme Farmáře Ottu zasaturovali dvaceti tuříny, mohli jsme se věnovat dalším obyvatelům vesničky. Kořenářka Kordula potřebovala 5 vosích žihadel, aby mohla pro Farmáře Ottu připravit lék na oteklou nohu. Tak jsme se s Vyvyjen vydali kydlit vosy. Museli jsme jich zabít asi 20, protože žihadla z nich vypadávala jen zřídka. Odměnou nám byl postup na level 3 a také přiléhavý svetřík (zelený popis, zvýšená magická odolnost plus samozřejmě i zvýšená třída zbroje), který Vyvyjen slušel mnohem víc než starý cár.

Pak jsem se chvíli mordoval s myší a klávesnicí a podařilo se mi Vyvyjen otočit čelem k sobě, tedy tak, aby se dívala ven z monitoru. Mohl jsem se pokochat pohledem na její odhalený pupík, protože přiléhavý svetřík byl dosti krátký. Asi se jí nelíbilo, že ji očumuju, protože se nepřátelsky zamračila. Tak jsem toho raději nechal.

04

Kydlení slimáků, vos a další havěti bylo celkem zábavné, avšak nijak zvlášť naplňující. Pak však přišel zlom. S prosbou o pomoc se na nás obrátil Kartograf Gustav (brýle posunuté na čelo a pracovní vestička se zastrkanými tužkami, pravítkem a odpichovátkem).

Vesnice, ve které se právě nacházíme, vysvětlil nám Kartograf Gustav, kdysi stála u jednoho ze slepých ramen Řeky. Pak se odsud ztratila voda a slepé rameno splynulo s pevninou. Tím pádem je vesnice odříznutá od světa a nikdo ji nemůže opustit, protože neví kudy kam.

Je tu však jistá šance. Pokud Vyvyjen prohledá strašidelný dům kapitána Kirka, možná najde určitá vodítka a kartograf z nich pak určí, na kterém místě je možné opustit vesnici.

Já sám, řekl Kartograf Gustav, bych se do strašidelného domu kapitána Kirka vydal už dávno, ale trpím příšernou klaustrofobií, prostě se bojím uzavřených prostor.

Kartograf Gustav naučil Vyvyjen schopnost mapování, což v praxi znamenalo, že kdykoliv jsem zmáčkl klávesu *M*, vyrolovala se na monitoru velká mapa s označením a popisem důležitých míst. Tahle schopnost nám přišla vhod, protože rozbořený dům kapitána Kirka byl několikaúrovňový.

Dům kapitána Kirka byl uvnitř mnohem větší, než vypadal zvenku. Tvořily ho zaklikacené a různě propletené chodby. Trochu jsme v něm bloudili. Ze vstupního podlaží jsme se po schodišti dostali na půdu s propadlou střechou a po jiném schodišti zase do sklepa. Na půdě na nás útočili netopýři, ve sklepě krysy a v přízemí kvílející duchové.

Zjistil jsem, že za krysy už nedostáváme tolik zkušeností jako na začátku. Na prvním levelu nám stačily 4 krysy a poskočili jsme o úroveň výš, vzpomínáte? Po zabití krysy se teď zkušenostní proužek pohnul ani ne o centimetr.

Kouzlo *udeř* mělo na třetím levelu mnohem větší sílu a krysy padaly na jednu ránu, ale levelování zabíjením krys bylo únavné a frustrující. Netopýři potřebovali dvě rány a duchové někdy i tři, ale bylo za ně mnohem víc zkušeností. Za všechno se však platí, což se projevilo tím, že kouzlo *udeř* teď spotřebovávalo mnohem víc many. Po každém seslání se modrá hladina zavlnila a znatelně se snížila. I když byla regenerace many celkem svižná, stejně se musela Vyvyjen občas zastavit a počkat, až se jí modrá zkumavka doplní.

Už jsem také začal chápat mechanismus hry. Postava levelovala tím, že získávala zkušenosti. Zkušenosti se získávaly jednak kydlením potvor a za druhé plněním úkolů. Při nahromadění určitého množství zkušeností (neboli „expů“, jak mě hra upozornila) postoupila postava na vyšší úroveň a získala různé bonusy. Zvýšil se jí počet životů i množství many, a zároveň se životy i mana okamžitě doplnily na maximum. Posílila kouzla, zrychlila se regenerace many i životů. Někdy dostala Vyvyjen s novou úrovní i nové kouzlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajná historie Bornnu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.