TÁŇA KUBÁTOVÁ

Známá neznámá

Edice POHODKY

Praha 2018

© Taťána Kubátová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 55. a 26. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-73-2 (epub)

ISBN 978-80-87805-74-9 (mobi)

1

Telefon v kabelce se vyzvonil skoro celý, než se Dana probrala z trudnomyslného rozjímání nad velkou studiovou fotografií Aleny a energicky po něm hrábla. Následoval letmý pohled na displej a pak veselý tón, který ani v nejmenším neprozrazoval, že ještě před chvílí měla téměř slzy na krajíčku.

„Příjem,“ zahalekala na svou kamarádku a společnici Káťu. „Tak jaká jobovka to bude tentokrát?“

„Čau…“ Už z toho krátkého slovíčka se dalo vystopovat, že mladá žena na druhém konci pomyslného drátu provedla cosi, co Danu ani trochu nepotěší. „Ty, Dano,“ pokračovala opatrně, „hele, nezačni se hned rozčilovat, ale, víš… vzpomínáš si na Mirka Hulána… to je ten můj kamarád, co jsme mu rekonstruovali byt? Tak dva roky to bude. No, tak ten Mirek se na mě obrátil… no zkrátka, víš, že je to moc dobrý kamarád… takže…“

„Prosím tě, Káťo, a pomaleji by to nešlo?“ skočila jí do řeči Dana. „Tak už se vymáčkni, co jsi zase vyvedla.“

„Vyvedla? Nic jsem nevyvedla, vůbec nic, všecko je v pořádku. Jenže víš, on ten borec mě fakt děsně ukecával, až nakonec… prostě tak dlouho do mě hučel, až jsem… hm… vzala novou zakázku.“

Ticho, které po tomto oznámení následovalo, autorku špatné zprávy ani v nejmenším neuklidnilo.

Dana se několikrát zhluboka nadechla.

„Dohodly jsme se, že do konce letošního roku vyhlásíme stop stav,“ ozvala se po chvíli hrozivě vyrovnaným tónem.

„Já vím, Dano,“ namítla Káťa spěšně, „ale nejde o nic velkého, fakt, a nijak to nespěchá, v podstatě na to máme čas až do konce roku.“

„Káťo,“ vydechla Dana, „ať je to velké, nebo není, řekly jsme si, že prostě nebereme nic, vůbec nic, a všechny zájemce odkážeme až na začátek příštího roku. Tak mi řekni, proč by zrovna tenhle člověk nemohl počkat, když ještě navíc říkáš, že na to nespěchá.“

„Ale Dano,“ zaprosila Káťa, „znáš přece Mirka, vždyť nám s Jožkou dohodil bydlení. Jsme mu fakt moc zavázaní. Nemohla jsem ho odmítnout. Říkal, že tomu svému kamarádovi naši firmu tak vychválil, že už tu rekonstrukci od nikoho jiného nechce. A pronájem bytu má do konce roku.“

Dana potřásla hlavou.

„Počkej, takže ta práce není přímo pro Mirka Hulána, ale pro nějakého jeho známého…“

„Jeho dobrého kamaráda z vejšky, přesněji řečeno.“

„A není to náhodou ještě pro kamaráda jeho kamaráda? Nebo třeba pro kamaráda kamaráda toho kamaráda?“ otázala se jízlivě.

„No tak, Dano, já ti přísahám, že tenhle zákazník je tutově úplně poslední. Slibuju, fakt. A jestli chceš, všechna jednání s ním povedu sama, sama ten byt proměřím a nakreslím plánky. Ty to jenom vymyslíš a občas na to dohlídneš…“

„Ty děláš, jako bysme spolu pracovaly týden,“ vyprskla Dana popuzeně. „Moc dobře víš, že si ručím jenom za to, co si sama změřím, a že nemá smysl konzultovat se zákazníkem zprostředkovaně.“

„Hele, já už jsem sondovala u Voráčka, Říká, že by jednu zakázku tak v listopadu ještě zvládl.“

„Voráček možná, ale jak to mám zvládnout já, krucinál? K těm všem rozdělaným věcem tu mám ještě na krku byt po našich, zakrámovaný věcma tak, že je mi blbě, jen co sem vlezu… sakra, ženská, kolik si myslíš, že toho ještě vydržím?“

Káťa se provinile odmlčela.

Ta chvíle ticha stačila k tomu, aby se Dana trochu vzchopila. Sama nad sebou se pousmála, nebo spíše ušklíbla, hrábla si rukou do vlasů a v duchu se ujistila, že ovšemže jako obvykle zase všecko vydrží.

„Tak mi radši řekni, jak velký je to byt a co tam všecko chce,“ vydechla odevzdaně.

Z Kátina hlasu byla vzápětí znát ohromná úleva. Pustila se do horlivého vysvětlování:

„Je to tři plus jedna v centru, na Jiráskově. Cihlový byt asi sto deset metrů. Obec tam rozprodala byty do vlastnictví poté, co zjistila, že na úpravy nemá a spíš se jí vyplatí baráku se zbavit, ale mezitím stihla vyměnit okna a udělat omítky, takže zvenku je v pořádku a stoupačky má taky nové.“

„Co elektrika, podlahy, omítky, vnitřní dveře?“

„To je na výměnu.“

„No skvělé. Co topení, teplá voda?“

„Vlastní zdroj.“

„Elektrika?“

„Plyn. Dá se topit etážovým kotlem s vyústěním do komína.“

„Co koupelna a záchod?“

„Ty se budou celé předělávat.“

„Ve stávajících příčkách?“

„No… ne tak úplně. Chce je trochu zvětšit.“

„Víš co,“ zafuněla Dana. „Už mi radši nic neříkej. Pokud si vzpomínám, svou řeč jsi uvedla tím, že to není nic velkého.“

„Ale zase to má výhodu, že byt je úplně prázdný. Nebude se tam bydlet, takže se tam může vlítnout naplno.“

„Kolik lidí může dodat Voráček?“

„Říkal, že se určitě dohodneme.“

„A co se po nás chce? Jen stavba, nebo kompletní zařízení?“

„Kompletní. Pokud vím, ten člověk bydlí v pronajatém zařízeném bytě, tak chce pořizovat úplně všechno nové.“

„Kolik mu je, že nic nemá? Nebo vyhořel?“

„Je to Mirkův vrstevník, takže mu táhne na čtyřicítku. Nic moc bližšího nevím. Jen to, že to chce zařídit klasicky: obývák propojený s kuchyní, ložnice, pokoj pro dceru.“

„Ten obývák je teď propojený s kuchyní?“

„No… prý to bude chtít nějak zvětšit vchod nebo kuchyň situovat částečně do chodby a…“

Dana se zničehonic rozesmála.

„Takže zkrátka a dobře, my vezmeme byt, očešeme ho na holé nosné zdi, uprostřed nám budou trčet stoupačky a jinak nic, a do Silvestra z toho bude útulný zařízený byteček pro rodinku s dceruškou… A to je všechno?“ otázala se ironicky.

„Ale Dano,“ předla Káťa, „vždyť já tě moc dobře znám. Kompletní rekonstrukce včetně vnitřního vybavení, to máš přece ze všeho nejradši, ne? Neříkej mi, že ti už teď nešrotují v hlavě nápady…“

„No dobře, a co mám teda dělat s Pavlasovýma, kteří mi furt mění projekt pod rukama v průběhu výstavby a bouráme kvůli nim už druhou nově postavenou příčku? A co se Zemánkovýma, kteří se pohádají pokaždé, když se mají ujednotit na některé variantě, co pracně vymyslím? A taky co s bábou Moravcovou, která mi u Suchánků pořád dokola splachuje hajzlík na čerstvě vyštukovaný strop a nechce nás pustit do bytu, ani když jí to opravíme zadarmo?“

„Pomůžu ti s tím, jak jen budu moct.“

„To mi teda pomož. Mimochodem, co kdyby sis vzala na starost zrovna tu bábu Moravcovou? Lépe řečeno, poštvala tam Jožku. Právě dnes mě napadlo, že by to možná chtělo chlapa. Víš, je to ten typ báby, co si ještě v devadesáti barví vlasy na zrzavo, rtěnkuje tu svou svraštělou pusinku a pařátky si lakuje do ruda. Když jde dolů se smetím, obouvá si třicet let staré lodičky na vysokém podpatku, o kterých netuší, jak jsou směšně nemoderní, a pohupuje bokama, až jí artritické kyčle hlasitě vržou, takže kdyby jí nějaký fešný chlapík trochu zalichotil…“

„Jožkovi to udělá moc dobře, když mu řeknu, že jsi ho označila za fešného chlapíka…“

„Jen ať udělá. I když, mezi námi, pro devadesátiletou bábu je fešné všechno, co nosí gatě a je tomu míň než sedmdesát…“

Káťa se rozesmála a Dana s ní. Všechno bylo zase ve starých kolejích. Dvě mladé dynamické ženy, které jejich práce baví a které jí stihnou neuvěřitelná kvanta…

„Tak mi, prosím tě, s tím člověkem dohodni schůzku na co nejdřív,“ uzavřela nakonec Dana. „Moc dobře víš, že jenom na stavební povolení budeme měsíc čekat. I když Jiráskova jsi říkala… ta spadá pod Romana Krále, ne? Tak tam to spraví jeden slaďoučký telefonátek plný nehynoucího obdivu hloupoučké slepičky k úžasnému pánovi tvorstva…“

Když hovor ukončila, její zrak padl znovu na Aleninu fotografii. Byla na ní krásná, ale o nic krásnější než ve skutečnosti. Její velká, chytrá a půvabná sestřička. A nešťastná… Přestože to byla ona, kdo pobral veškerou krásu, veškerý talent. Dana jí to nikdy nezáviděla. Na to ji měla příliš ráda…

Pustila se do dalšího listování rodinným albem, ale po chvíli zjistila, že by ji tahle činnost velmi brzy uvrhla do deprese, takže se přinutila album zavřít. Při tom prudkém nárazu jedné silné vrstvy černých listů o druhou se na ni vyvalil obláček prachu. Všechno je tu zašlé. Po tátově smrti tu máma už jen taktak živořila. Ale stejně jí Dana věřila, že se svou úpornou paličatostí vydrží na tomhle světě nejmíň do osmdesátky. A nakonec… taková nesmyslná věc… opilý řidič, který na starší dámu jdoucí zvolna po přechodu zareagoval o zlomek sekundy později… Dana znala i jeho jméno, ale vůbec netoužila setkat se s ním osobně. Nač? Co by mu měla říci tak strašného, aby jej to až do smrti pálilo a nedalo mu to spát? A má vůbec smysl přát mu ten zkažený zbytek života?

Udělal jste ze mě sirotka. Tohle by tedy nesedlo. Sirotek v šestatřiceti? Trochu směšné. Daně vlastně až nyní došlo, že po mámině smrti zůstala z rodiny na světě sama. Poslední usychající snítka z jedné rodové větve určené k vymření. Oba její rodiče byli jedináčkové. Babičky a dědečkové sice měli sourozence, ale kde je jim a jejich potomkům konec. Tahle rodina nikdy nedržela pohromadě, před mnoha a mnoha lety se rozhádala o jakési směšné dědictví. Na mámině pohřbu bylo kromě ní už jen pár zvědavých sousedek. Byl to zvláštní pocit, zůstat sama. Ačkoliv si dávno přiznala, že samota je stav, který jí vyhovuje ze všeho nejvíc, přece jen jistotu, že může zajít za někým ze své krve, povyprávět mu novinky ze světa, dostat od něj vynadáno za účes, oblečení či za hubenost, bude ještě dlouho postrádat. Na druhé straně ta úleva, že teď už vám skutečně nemůže umřít nikdo blízký, má rovněž něco do sebe. Je to svoboda. Možnost riskovat, neohlížet se na následky svých činů. Nebát se, že někoho zklamete, že někomu ublížíte, že se za vás někdo bude stydět.

Jenže Dana takovou jistotu nepotřebovala. Teď už ne. Dávno si vybrala, co chce v životě dělat, a nebylo to nic, co by se mámě nelíbilo. Naopak, na stará kolena se z ní stal velký fanda do stavebnictví a Dana ji nejvíc potěšila, když jí přinesla nějaké nové plánky nebo fotografie hotových realizací.

V tom bytě nebyla dobrá atmosféra. Vtahovala ji tam, kam Dana nechtěla: do smutku, deprese, zlých vzpomínek.

Rázně se zvedla z pohovky, odložila album a rozhodla se jednat naprosto věcně a účelně. Probere místnost po místnosti a všechny věci roztřídí na ty, které si vezme, které půjde rozdat a které se nekompromisně vyhodí. Nepochybovala o tom, že drtivá většina padne do třetí kategorie…

Když se celá uprášená pozdě večer sprchovala ve svém bytě, jako by ze sebe společně se špínou chtěla vydrhnout i smutnou a nostalgickou atmosféru, která jí v tom bytě plném vzpomínek pronikla snad do každého póru…

—

Ráno je moudřejší večera a Dana byla všechno možné, jen ne pesimistka, která si libuje v patlání se ve svých bolístkách. Vždyť v životě se dalo najít tolik zábavného, tak proč si jej kazit chmurami a těžkými myšlenkami?

„Zdar zrádkyně,“ zazněl zvesela její ranní pozdrav, když vstupovala do pavlačového bytu, který už byl dávno vyřazen z bytového fondu a byl pronajímán jako kancelář s dvěma místnostmi a příslušenstvím. Ta menší místnost vepředu sloužila jako Kátina úřadovna, neboť z nich dvou to byla právě Káťa, kdo měl na starosti styk se zákazníky, najímání firem a shánění pracovníků nejrůznějších profesí. Ačkoliv i ona stejně jako Dana vystudovala stavební fakultu, byla ve svém živlu spíše při téhle organizační činnosti než u rýsovacího prkna či počítače s architektonickým programem. Už dávno si přiznala, že na Danu v tomhle oboru prostě nemá, a upřímně řečeno, ani jí to tolik nevadilo. Raději pracovala s lidmi než s obrázky a daleko víc ji vzrušoval problém pokažené míchačky než jak na výslovné přání zákazníka nakreslit stošedesátku vanu do stopětapadesáticentimetrového výklenku. Právě proto, že každá své pracovní ambice vybíjela v trochu jiném směru, vznikalo mezi nimi naprosté minimum třecích ploch, což se nemohlo neprojevit na hladkém chodu jejich malé firmičky. Danin talent, umění vytěžit z malého prostoru maximum, úžasný cit pro atmosféru a schopnost promítnout osobnost zákazníka do výsledného díla a zároveň mu vtisknout pečeť vlastní osobnosti vhodně doplňovala Kátina schopnost sehnat nesehnatelné, přesvědčit osvědčené, a proto velmi vytížené řemeslníky, aby pracovali právě pro ně, a přilákat nové zákazníky. Tudíž se momentálně nacházely v situaci, že musely zakázky spíše odmítat než pracně shánět. Jenže to odmítnutí nebylo vždycky tak snadné…

Káťa se na Danu usmála zcela suverénně a beze stopy pokání ve tváři. Neměla máslo na hlavě sama. Vždyť i Dana občas nabourala jejich společné odhodlání dopřát si volnější pracovní tempo tím, že podlehla prosbám někoho, koho doporučil spokojený zákazník nebo někdo z okruhu jejích známých.

„Nazdárek,“ přivítala Káťa Danu. „Vyspinkaná a ve formě? Máme toho dneska hodně.“

„A kdy toho nemáme hodně?“ opáčila Dana. „Udělalas už kafčo?“

Otočila se ke kávovaru a spokojeně konstatovala, že je z polovice plný.

„Bacha, to je studené včerejší,“ varovala ji Káťa. Dana vylila obsah konvice do keramické výlevky a začala připravovat nový filtr.

Kancelář byla zařízena účelně, ale zároveň přívětivě. Zdobily ji vkusné reprodukce na stěnách a několik pokojových květin, o něž se vzorně starala Káťa. Vždyť jednou z nezanedbatelných funkcí téhle místnosti bylo přesvědčit zákazníka, že firma, do níž právě zavítal, dokáže podobně útulné prostředí vytvořit také v jeho domově či kanceláři. Pro jeho pohodlí zde stál nízký stolek s lehkými křesílky určený pro první, jak obě ženy říkaly, očuchávací kontakt, zatímco v zadní místnosti stál kromě Danina pracovního stolu s počítačem ještě větší stůl s několika židlemi, kde Dana předkládala svým klientům hotové návrhy, do nichž přímo na místě promítala jejich připomínky. Kromě plotteru se zde skvělo ještě staré dobré rýsovací prkno, které ale sloužilo spíše než k práci už jen jako dekorace, jako nutná rekvizita projekční kanceláře, kterou zde zákazníci jaksi automaticky očekávali, a tudíž bylo nutno jejich očekávání splnit.

„Tak jsem byla hned ráno u těch Suchánků,“ hovořila Dana, zatímco nalévala vodu do kávovaru, „a bába jim tam přes noc udělala zase flek jak hrom. Chlapi remcali, že to znovu přeštukovávat nebudou, dokud to nebude spravené, a mají pravdu. Tohle je urgentní, Káťo, musíme s tím něco udělat. Já jsem tam zvonila a bába mi ani neotevřela. Ptala ses toho Jožky, jestli by nám nepomohl?“

„Proč tam nezajde někdo z řemeslníků?“

„Blázníš? Chlap v montérkách není pro tu dámu nic jiného než pouhý obtížný hmyz. Tvory bez kravaty a saka prostě ignoruje. Tak tys to Jožkovi ani neříkala?“

„Ale jo, zmínila jsem se, ale nebral to moc vážně.“

„Jenže tohle vážné je, víš?“

„Dobře, zavolám mu.“

„Prosím tě, sjeďte tam pokud možno ještě dnes. Ale u ní ať zvoní sám. Jestli zmerčí tebe, bude žárlit. Chlapi budou dneska dělat v předsíni, ale ten záchod musí zítra, nejpozději pozítřku nutně dorazit, jinak jsme ve skluzu. Já se jen modlím, ať to není nic horšího než prasklá odpadní roura do stupačky. Jestli je porušená stupačka, tak jsme v loji.“

„Snad ne, to by přece neteklo, jen když spláchne ta bába, ale kdykoliv by spláchl kdokoliv nad ní.“

Dana se na ni chvíli zamyšleně dívala.

„No ne, to zní docela logicky,“ uznala po chvíli. Pak znatelně ožila.

„Vono je to chytré! Vono nám to snad študovalo!“ konstatovala se smíchem a pak Káťu objala kolem ramen. Vzápětí s ní však drsně zacloumala. „Ale toho nového zákazníka máš u mě. Přijde aspoň v dohledné době?“

„Za čtrnáct dnů,“ sdělila jí Káťa s kamenným výrazem. Dana se na ni málem znovu vrhla, ale pak jí přece jen došlo, že Káťa je vážná až příliš.

„A co tak brzo?“ přizpůsobila se jejímu tónu. „Vždyť snad nehoří, ne? Do Vánoc času dost. Je přece všeobecně známo, že řemeslníci, a obzvlášť zedníci, trpí alergií na svátky a jsou nešťastní, když je musí místo v práci trávit s rodinkama. Líbat ruce ti budou, když je z té hrůzy vysvobodíš!“

„No jo, hm,“ zavrčela Káťa a podívala se významně na hodinky. „Tak na to, aby ses na něj duševně připravila, máš přesně pětatřicet minut.“

„Tys ho pozvala už na dnes, jo?“

„Ovšem. A ty ses na to mimořádně vhodně oblékla. Tohle ti fakt sekne,“ konstatovala a navíc uznale nakrčila nos. „Tobě bylo jasné, že z tebe budu mít takový vítr, že ho sem naženu už dnes, co?“

„Drahá přítelkyně,“ pronesla Dana nonšalantně a přitom se natáhla pro čistý šálek. „Za prvé jsem se takto vyfikla kvůli madam Moravcové, abych jí byla důstojnou soupeřkou – to jsem ještě nemohla tušit, že vypadnu hned v prvním kole, protože neprojdu jejím špehýrkovým řízením. A za druhé, zákazníka, kterého mi vnutili proti mé vůli, by pochopitelně bylo taktičtější přijmout v teplákách a upoceném triku s taťkou Šmoulou, aby byla aspoň mizivá šance, že si to přece jen rozmyslí, a nikoliv ve vybrané kreaci určené pro ještě ne zcela ulovené kusy.“

Káťa se na ni chvíli zachmuřeně dívala.

„A navíc jsi zase zhubla,“ pronesla ponuře.

Dana se rozesmála.

„Kdybych zhubla pokaždé, když tobě se to zdá, tak se tady dávno vyskytuju pouze v duchovní formě… Ukaž, přistrč si hrnek, když už tu konev držím.“

Dana nalila Kátě plný hrnek kávy a otočila se ke dveřím do své kanceláře.

„Za půl hodiny jsi říkala?“ ujišťovala se. „Tak to abych sebou švihla s tou Havlíčkovic šatnou. A ty, prosím tě, zkus zpracovat toho Jožku. Nebo milou bábu budeme muset nakonec nechat na vlastní náklady zamordovat.“

Dana nepracovala ještě ani patnáct minut, když se ve dveřích její kanceláře objevila Káťa s kabelkou přes rameno.

„Tak já jedu,“ sdělila jí.

„Co?“ vyjekla Dana. „Jožka do toho fakt jde, jo? Prosím tě, ať na ni vybalí veškerý svůj šarm, a hlavně všecko po dobrém, pořád dokola lichotit a lichotit a žádný nátlak a vyhrožování… no, však on už bude vědět. Páni, držím vám palce.“

„Jo, víš co? Když už budu pohromadě s Jožkou, stavili bychom se podívat po těch záclonách k holkám do pokoje, nevadí?“

„Ne, když tak to tady vyřídím za tebe. Čekáme ještě někoho kromě toho tvého protekčního panáčka?“

„Ne, neboj.“

„A jak se vůbec jmenuje?“

„Počkej, napsala jsem si to,“ odtušila Káťa a vrátila se zpět ke svému stolu. „… Ing. Libor Šebek,“ přečetla hlasitě z papírku a vykročila ke dveřím na pavlač. „Ahoj, a drž pěsti,“ rozloučila se. Neměla nejmenší tušení, že za sebou zanechala svou kamarádku v pozici Lotovy ženy.

Teprve za hodnou chvíli se Dana sesula zpět na svou židli.

Libor Šebek! Jméno, které se po celých dvacet let pokoušela se střídavými úspěchy zapomenout! Jméno spojené s největší trapností a s nejhorším ponížením jejího života, i když, pravda, s tímhle časovým odstupem si na oboje vzpomíná spíše už jen se shovívavým úsměvem. Ostatně, třeba je to jen náhoda. Nemusí vůbec jít právě o tamtoho Libora Šebka. Nerada musela konstatovat, že už jen to samotné jméno jí dokáže sebrat klid ještě i po dvaceti letech. Co teprve kdyby se mu měla octnout tváří v tvář. A nedej bože, aby si na ni vzpomněl a ještě k tomu ji poznal. I když, pokud jde o to druhé, dost si věřila. Když ukazovala Kátě své fotky z mládí, i Káťa, pověstná svou všímavostí a schopností zapamatovat si a pro příště vždy neomylně poznat obličej kohokoliv, koho viděla byť jen jednou a po dobu dvou minut, se jí s bezelstným smíchem zeptala: „Proboha, co je to za příšerku?“

Přesto vstala ze židle s napjatými rysy a dlouhými kroky rázovala do malé předsíňky mezi Kátinou kanceláří a toaletou, vybavené umývadlem se zrcadlem. Upřeně se na sebe podívala, jako by se viděla prvně v životě. Zkoumala svůj obličej se zaujetím biologa, který má podezření, že se mu právě podařilo objevit nový živočišný druh, ale ještě si tím není tak zcela jist. Vůbec nepátrala po tom, zda je hezká, nebo ošklivá. Zajímala ji jen jediná věc: pokud je to skutečně on, pozná mě?

Vycenila na sebe své rovné zuby a pak se té ženě v zrcadle podívala do očí. Zavrtěla hlavou. Nemůže ji poznat. Změnila se tak, že na srazu spolužáků z průmyslovky ji nepoznal ani jediný. Mysleli si, že tam přišla omylem, a několik minut se jí snažili vysvětlit, že je její přítomnost sice nesmírně těší, nicméně si zřejmě spletla termín a přišla na sraz nějaké úplně jiné maturitní třídy. A to bylo před pěti lety. S Liborem se neviděli dvacet let. Nemůže ho trknout ani její jméno… Vida, už druhý klad, který našla na svém krátkém nepovedeném manželství.

Dana přiblížila tvář těsně k zrcadlu. Ne, zavrtěla hlavou, i když to bude on, je vyloučeno, aby ji poznal. Budou spolu mluvit jako dva lidé, kteří se právě setkali prvně v životě. On o tom faktu bude přesvědčen a ona nedá ani náznakem najevo, že by tomu snad mohlo být jinak.

Přesto s ní během té čtvrthodiny čekání lomcovala nervozita. Zaplavil ji příval starých vzpomínek plných trapnosti a také bolesti… Ještě dnes cítila ta hrozná muka neopětované lásky. A kdyby jen to – cítila to zoufalství a zároveň vztek, který ji zachvátil po jeho tak pohrdavých a bezcitných slovech. Nikdy předtím by si nepomyslela, že by člověk někoho mohl z celého srdce nenávidět a přitom ho proti své vůli nepřestal milovat. Směs obou citů v ní byla ještě i po dvaceti letech natolik silná, až ji to zaskočilo. Měla sto chutí zamknout kancelář, nebrat telefony a předstírat, že jejich firma zmizela z povrchu zemského. Představa, že s tímto mužem by nyní měla více než tři měsíce velmi úzce spolupracovat, jí připadala zhola nemožná.

Dana rázovala svou kanceláří sem a tam, občas se podívala na hodinky, aniž by vnímala, jaký čas ukazují, a zarývala si nehty do dlaní. Když se však blížila ona osudná hodina, náhle se vzchopila a za tu idiotskou slabost sama sebe tvrdě setřela. Ksakru, měla přece dvacet let na to, aby se z toho dostala, tak se snad nebude znovu chovat jako ta pitomá puberťačka, kterou byla tenkrát! Ten muž pro ni v jejím současném životě přece nemá vůbec žádný význam! Ani trochu do jejího života nepatří a nemá tudíž nárok na jedinou její myšlenku. Vždyť do jejího života nikdy patřit nechtěl, ani tenkrát ne. Nestála mu za sebemenší snahu něco se o ní dozvědět a svůj ortel nad ní vyřkl bez soudu a bez zaváhání… Hm, co na tom dnes záleží. Prostě vzpomínka, která trochu pálí. Takových je víc, tak proč by se měla hroutit právě kvůli téhle?

Když zazvonil za dveřmi, vykročila mu hrdinně vstříc. Stiskla kliku a vzápětí už hleděla do zajímavé mužské tváře, téměř nepodobné té ještě skoro chlapecké, kterou vídala před lety, ale přesto svým způsobem velmi známé. Poznání, že je to skutečně on, s ní kupodivu nakonec zacloumalo jen nepatrně, jen natolik, že bez velké námahy zvládla zachovat profesionální tvář.

„Dobrý den,“ přivítala ho. „Pan inženýr Šebek…?“ konstatovala s náznakem otázky.

„Dobrý den, ano, jsem Libor Šebek.“

„Dana Smutná,“ vyslovila rázně a napřáhla k němu pravici.

„Jsem rád, že vás poznávám,“ opáčil a usmál se na ni.

Dana znejistěla. Proč se, probůh, tak nesmyslně zatetelila radostí, že Jeho Božstvo se na ni poprvé v životě usmálo, aniž by přitom šlo o výsměch? Že se dotklo její ruky?

Úsměv, který mu vrátila, neměl daleko k ironii.

„Váš bývalý zákazník, pan Hulán, vaši firmu velice chválil, tak jsem moc rád, že jste si pro mě udělala čas,“ pokračoval.

„Jenom, prosím vás, od nás nečekejte žádné zázraky. Kouzlit neumíme,“ varovala jej.

„To, co jsem viděl u nich doma, vaše slova skoro popírá,“ ujistil ji galantně, ale v jeho tónu spíše než přílišná uctivost zněla veselá nadsázka.

Zatracená práce, místo aby zpupkatěl, zplešatěl a zapadl do šedivého průměru, stal se z něho výstavní exemplář chlapa v nejlepších letech!

Dana podvědomě očekávala onoho dvacetiletého mladíka, s nímž by si nyní už hravě poradila a kterého by dokázala usadit, než bys řekl švec, a nějak pozapomněla na fakt, že nejen jí uteklo od té doby tolik dlouhých let. On rovněž pilně sbíral životní zkušenosti a stejně jako ona se pozvolna obaloval ochranným krunýřem, za který se nelze jen tak dostat. Jejich vzájemná pozice je ovšem nyní zcela jiná než tehdy. Dnes už by si Dana sotva nechala tolik ublížit. Kromě toho nebude tak pitomá, aby mu k tomu dala znovu příležitost.

Zavedla ho do své kanceláře a nabídla mu kávu, kterou neodmítl. Usadili se u jednacího stolu bok po boku s trhacím papírovým blokem před sebou. Po několika doušcích kávy, kterou si Dana rovněž dolila, se jí docela úspěšně podařilo vtlouci do vlastní hlavy, za jakým účelem sem Libor přišel a co by mělo tudíž být její jedinou starostí.

Nakonec její profesionalita zvítězila nad vším ostatním, zejména když uvěřila tomu, že Libor skutečně nemá ani zdání, s kým že to sedí u jednoho stolu. Při věcné debatě z něj dostala základní informace o tom, co od přestavby bytu očekává, jaké má představy o stylu, v němž by jej měli zařídit, a v neposlední řadě také o částce, kterou do zařízení hodlá investovat. Libor jí od ruky načrtl plánek bytu a oba se dohodli, že si Dana co nejdříve přijde celý prostor zaměřit.

„Ale mívám čas jen po večerech, ten dnešek je výjimka,“ upozornil ji.

„S tím počítáme,“ ujistila jej Dana.

Pohodlně se opřel na židli a podíval se jí přímo do očí.

„Nechci vám nabourávat soukromí víc, než je nezbytně nutné,“ pronesl s úsměvem.

„Nebojte se,“ opáčila, „naše soukromí je na tenhle styl práce dávno přizpůsobené.“

Co zkouší tím svým pohledem? Chce si otestovat, jak dalece na ni působí jeho šarm? Kdepak, chlapče, pro tebe jsem a zůstávám jen chladnou profesionálkou, kterou sis najal na přesně definovanou práci.

Modlila se, ať už odejde. To, co z něj sálalo, ji dokázalo rozechvět i po tolika letech, a dalo jí hodně práce schovat rozechvění za masku chladného nadhledu. ‚Hm,‘ pomyslela si uznale, ‚ale že jsem už jako šestnáctka měla čuch na to, jaký šarmantní chlap se z toho cucáka vyvine.‘

Zdálo se jí, že snad ještě o kousek vyrostl, ramena se mu rozšířila zcela určitě, ale nejmarkantnější změna se odehrála v jeho obličeji. Nos i bradu měl jaksi hranatější než tenkrát, také rty byly plnější a živější a ačkoliv se už tehdy pilně holil, teprve nyní mu kůží prosvítaly husté, i když pečlivě vyholené vousy. Tmavé vlasy měl moderně ostříhané nakrátko, ale ne až natolik, aby mohl být podezírán, že tím chce zamaskovat zvětšující se pleš, na spáncích mu mírně prokvetly, což mu jen dodávalo na zajímavosti, a hnědé oči, které ji už tehdy beznadějně očarovaly, byly znepokojivě jednosměrné: člověk měl pocit, že pozorují a vstřebávají neuvěřitelná kvanta vjemů, ale zevnitř ven toho o něm proniklo velmi málo.

„Který den by se vám hodilo nechat mě ten byt vyměřit?“ zeptala se věcně a přitom statečně ignorovala ten upřený pohled, který se zcela nepochybně pokoušel o méně komisní způsob vzájemné komunikace. „Pokud chcete mít přestavbu hotovou do konce roku, neměli bychom se příliš zdržovat.“

„Dnes čas nemám, ale zítra by to myslím šlo. Hodilo by se vám to tak v sedm večer?“

„Bez problémů. Takže zítra v sedm,“ zrekapitulovala rázně a zvedla se ze židle, aby nebylo pochyb o tom, že považuje jejich rozhovor za ukončený.

Rovněž vstal a na tváři mu pohrával úsměv, který byl tentokrát nefalšovaně ironický.

‚Má mě za sucharskou husu,‘ bylo Daně ihned jasné. ‚A dobře se tím baví… Hm, třeba mi teď řekne, že ta spolupráce nebyla dobrý nápad…‘

Pohlédla mu zpříma do očí.

„Pane inženýre,“ oslovila jej formálně, „musím vás ještě ujistit, že pokud se vám v příštích dnech naskytne možnost řešit tu přestavbu jinak než prostřednictvím naší firmy, nemusíte se cítit nijak zavázán tím, že máte doporučení od společného známého. Dokud jsme nesepsali smlouvu, jsou pro vás všechny naše předběžné akce naprosto nezávazné.“

Neohroženě jí vracel pohled.

„Dostal jsem na vás ty nejlepší reference,“ ujistil ji. „Nemám důvod pochybovat o tom, že svou práci odvedete perfektně.“

„O to se snažíme vždycky,“ odtušila a svá slova pojala jako definitivní tečku za jejich rozhovorem. Zamířila ke dveřím.

Následoval ji až za malý okamžik, v němž stihl od hlavy až k patě zhodnotit její postavu, otočenou nyní zády k němu. Mirek Hulán se nezmínil o tom, že ona inženýrka Smutná, která je tvůrčím mozkem téhle malé firmičky, je tak mladá a pohledná. Zato hovořil o tom, že obě společnice jsou milé, vstřícné a veškeré zádrhely a svízele zvládají s humorem. Jenže tahle studená dáma a humor? Jejímu chování z profesionálního hlediska nemohl vytknout ani to nejmenší, přesto jej svou formálností neskutečně dráždilo. Když jí stanul tváří v tvář, měl okamžitě chuť usmát se na ni. Byla více než o hlavu menší než on a zvedala k němu vzhůru velké oči neuvěřitelné pomněnkové barvy, které jejímu jinak celkem drobnému obličeji dávaly výraz trochu udiveného dítěte. Ten výraz ještě podtrhovala poměrně malá, i když ne ostrá ústa a maličko nahoru zvednutý jemný nos. Obličej jí lemovala záplava volně splývajících přirozeně světlých vlasů dlouhých po ramena, která ještě zdůrazňovala její až nápadně dlouhý štíhlý krk. Jenže na něj neprodleně nastoupila s chladně korektním vystupováním, které nemělo s naivním dítětem společné ani to nejmenší, a on od té doby nevycházel z údivu, jak jiným dojmem, než mu líčil Mirek, na něj působila.

Vzpamatoval se a vykročil za ní. Ostatně tu není proto, aby si spolu vyměňovali žertíčky, ale aby mu zrekonstruovala byt. A o téhle její schopnosti neměl důvod pochybovat.

Rozloučili se co možná nejstručněji a Dana za ním s úlevou zabouchla dveře. Svalila se do nejbližšího křesílka a vyčerpaně zaklonila hlavu. Tak, první setkání má za sebou, ale, jak se zdá, spoustu dalších před sebou. A neměla pocit, že by začala nějak obzvlášť dobře. Svou škrobenost zřejmě příliš přehrávala. Považuje ji za nudnou sucharku a při tom, jak ho znala, odhadovala, že při všech příštích setkáních se jeho nejoblíbenější zábavou stane z té sucharky si nenápadně utahovat. Zkrátka své chování nezvládla vybalancovat tak, jak to zvládala s neznámými lidmi zcela běžně. Vždycky si s většinou zákazníků kápla do noty a její vztahy s nimi byly zcela neformální, aniž by ovšem sklouzly do familiárnosti. Jednání s nimi probíhala v naprosto uvolněném duchu, což oběma stranám přinášelo nesporný užitek. Zač bude teď stát její práce, když si bude v jeho blízkosti připadat jako svázaná a navíc bude vědět, že ho tím leda tak baví? Ale jak se má dokázat v jeho přítomnosti uvolnit, když ji k němu váží tak rozporuplné pocity?

Opatrně si protřela oči a zahleděla se z okna.

Prostě to zvládne, a hotovo. Je profesionálka. Je jí šestatřicet a ne šestnáct. A na základce v divadelním kroužku, kde při svém vzhledu hrávala zásadně čarodějnice, ji už tenkrát ujišťovali o tom, jaký má nesporný herecký talent. Tak o co jde?

—

Celý příští den poprchalo a bylo pošmourno a Daninu náladu nevylepšil ani fakt, že ten den dopoledne instalatéři vyměnili odpadní rouru v bytě paní Moravcové. Z celé duše litovala, že zavrhla Kátinu nabídku na vyměření a zakreslení Liborova bytu. Nyní stála uprostřed Jiráskovy ulice, zvenčí obhlížela dům, v jehož posledním patře se byt nacházel, a sbírala odvahu přistoupit ke zvonkovému panelu a vyhledat na něm Liborovo jméno.

Dům měl poměrně novou omítku, ale Dana musela konstatovat, že její kvalita asi nebude nejlepší. Na několika místech byly patrné drobné praskliny, které se táhly mnohdy téměř přes celou šířku domu. Dana se zamračila a zpozorněla. K Liborovu domu těsně přiléhala dokonale zrekonstruovaná budova přibližně stejné šířky, kde namísto jednoho z přízemních bytů zel široký otvor vjezdu do podzemních garáží uzavřený posuvnými vraty. Bylo zřejmé, že se zde kopalo do daleko větší hloubky, než do jaké sahaly původní sklepy, a že kromě obvodových zdí toho z původního domu při rekonstrukci o mnoho víc nezůstalo. Dana otočila hlavu k domu stojícímu vedle rekonstruovaného na opačné straně. I zde se daly najít drobné prasklinky na omítce, které vypadaly poměrně čerstvě. Bylo zřejmé, že radikální přestavba se nějakým způsobem dotkla i obou sousedních budov. Nemuselo se jednat o nic dramatického, ale rozhodně stálo za to přihlédnout k tomuhle faktu při prohlídce Liborova bytu.

Částečně zaujatá novou skutečností mačkala tlačítko označené Liborovým jménem s mnohem menší obavou než před chvílí. V centru její pozornosti teď nebyly její vlastní pocity, nýbrž problém statiky domu, ve kterém měla provádět rekonstrukci.

Libor podvědomě čekal stejnou dámu v elegantním kostýmku a lodičkách, s jakou hovořil včera, jenže místo ní přišla sportovní mladá žena v černých džínách a lehké bundě s batůžkem přes jedno rameno, obutá do šněrovacích semišek a s vlasy svázanými v týle. Při pozdravu mu nenabídla ruku a když ji zval dál, požádala jej, zda by se nejprve nemohli podívat do sklepa.

„Do sklepa?“ zeptal se překvapeně. „Tam mám sice jednu kóji, ale té se rekonstrukce týkat nebude.“

„Já vím,“ kývla Dana, „ale než se podíváme do bytu, chtěla bych si udělat představu o celkovém stavu domu z hlediska statiky.“

Pokrčil rameny a ukázal směrem ke schodišti.

Dana sestupovala dolů s největším sebezapřením. Od jisté doby sklepy nesnášela. Když ji ovanulo ovzduší charakteristické pro podzemní prostory všech starých domů, musela se ze všech sil přemáhat, aby se neotočila a v panice neuprchla pryč. Ještě že s ní šel Libor. Aniž o tom měl sebemenší tušení, právě se alespoň pro tuto chvíli z nepřítele stal vítaným ochráncem.

Při slabém světle nahlížela do sklepních kójí a snažila se dohlédnout až k obvodovým zdem, zkoumala také vnitřní nosné zdi a prohlížela podlahu dlážděnou místy ještě původními cihlami s vyraženými znaky výrobce. Prohlídka jen zvětšila její podezření, že vedlejší rekonstrukce poznamenala dům mnohem víc, než by bylo zdrávo.

„Dívám se, že sledujete ty praskliny,“ konstatoval Libor. „Myslíte si, že by mohly mít nějaký zásadní vliv na konstrukci domu? Pokud vím, všechny staré domy je mají.“

„Zatím si nejsem jistá… Mohli bychom jít nahoru?“ zněla stručná Danina odpověď.

Po schodišti vyrazila takovým tempem, že jí sotva stačil, a přede dveřmi jeho bytu byla natolik málo udýchaná, až nad tím obdivně zvedl obočí.

„Vy asi dost sportujete, že?“ spíše konstatoval, než se ptal.

„Ani ne,“ odpověděla na půl úst a nehodlala svou informaci nijak dál rozvíjet.

Libor odemkl a vstoupili do bytu.

„Je to tu dost zanedbané,“ upozornil ji hned mezi dveřmi. „Jenže to mi právě vyhovovalo. Nechtěl jsem za drahé peníze kupovat něco, co by nebylo podle mého vkusu, ale raději jsem volil variantu levnějšího zdevastovaného bytu, který budu moci kompletně očesat a předělat si ho podle svého.“

Byt byl až na omšelou kuchyňskou linku a dvoje kamna na uhlí zcela prázdný. Stěny byly oprýskané a ušpiněné a bylo na nich dobře patrné, kde stával nábytek či visely obrazy. Danu takový pohled nijak neskličoval, ba naopak, většinou v ní vzbuzoval představivost i chuť do práce. Jenže v tomhle případě se nejdříve ze všeho zajímala o další známky potvrzující její podezření, že s domem není všechno tak úplně v pořádku. Její zkušené oko nacházelo těch známek už nějak zatraceně mnoho na to, aby se mohlo jednat jen o běžné příznaky faktu, že i starý dům postupem času sedá. Poslední kapkou byla komínová stěna přilehlá k obvodové zdi. Prasklina na ní byla více než hrozivá.

„Pane inženýre,“ oslovila Libora, „nezabývám se běžně statikou a nemůžu tedy tvrdit, že jsem na ni odborník, ale v tomhle domě je tolik čítankových příkladů narušené statiky, že je prostě nemůžu nevidět.“

„Co tím chcete říci? Že ten dům je na spadnutí?“ zeptal se s obavou.

„V každém případě si myslím, že by se s ním mělo co nejdřív něco udělat. Pokud se tak nestane, je docela možné, že barák bude stát ještě padesát let, ale taky je možné, že spadne třeba hned zítra.“

„Ale jak to? Předchozí majitel ho kupoval od obce před třemi lety a předtím tady probíhala částečná rekonstrukce, které předcházelo posouzení statikem.“

„A kdy byl rekonstruovaný ten vedlejší dům?“

„To nevím, řekl bych, že je zbrusu nový… Aha, takže vy myslíte, že s tímhle domem hnuli při rekonstrukci sousedního,“ dovtípil se náhle. „Sakra,“ zaklel, „myslel jsem, že všechny tyhle prasklinky ve zdech jsou vzhledem ke stáří malby a omítek normální.“

„Většina z nich by mohla být,“ kývla Dana, „ale všechny určitě ne. A ten sklep… víte, já bych vám doporučovala, abyste si sem pozval ještě statika specialistu. Nebo pokud chcete, pošlu vám ho sem, znám jednoho výborného, který je sice už v důchodu, ale podle mě je v Brně nejlepší. Funguje i jako soudní znalec. Kdybyste získal dobrozdání od něj, že dům není v pořádku, ten, kdo vám byt prodal, by se už nevykroutil z toho, že by musel od kupní smlouvy odstoupit pro skryté vady, na které vás neupozornil.“

Když viděla, jak stojí šokovaný uprostřed svého nového bytu, najednou jí ho přišlo líto.

„Možná, že se mýlím, promiňte,“ řekla měkce. „Nechci tady šířit paniku. Víte co, ještě není tak pozdě a já na pana inženýra mám číslo v mobilu. Co kdybych mu zavolala a poprosila ho, jestli by se sem nezajel podívat… Nebo máte tady auto?“

„Mám,“ přikývl.

„Tak bychom ho mohli přivézt a zase odvézt.“

„To byste byla strašně hodná, kdybyste to pro mě udělala…“

Dana už vytáčela číslo.

Události pak měly rychlý spád. Společně nasedli do Liborova auta, zajeli do Žabovřesk pro inženýra Švédu a přivezli ho do domu. Vyjádření inženýra Švédy bylo ještě květnatější. K potvrzení Daniných obav přidal navíc pasáž o bezohledných chamtivcích, kteří chtějí ze starých domů vytřískat co nejvíc a neohlížejí se nalevo ani napravo, a doporučil žalovat majitele vedlejšího domu pro obecné ohrožení. Pro Libora bylo důležité, že mu inženýr Švéda slíbil dát písemně svá zjištění.

„Musím to poslat taky na obec na stavební odbor. Ten barák je na kompletní vystěhování. A nedal bych nic za to, že i ten z druhé strany,“ rozohnil se.

Když pana inženýra asi o hodinu a půl později znovu vyložili před jeho bydlištěm, zůstali Dana s Liborem v autě sami. Podívali se jeden na druhého. Libor vypadal vyčerpaně.

„Musím vám poděkovat,“ řekl. „Taky jste mohla shrábnout peníze za rekonstrukci, praskliny zatmelit tak, že by nějakou dobu vydržely, a na ostatní se vykašlat.“

„To jsem nemohla,“ odtušila krátce.

„Proč ne?“

„Protože jsem stavařka, a ne hyena.“

„Děkuju vám,“ zopakoval.

Zavrtěla hlavou. „Takže,“ začala pak opatrně, „zdá se, že naše spolupráce tímto skončila.“

„Už to tak vypadá,“ potvrdil.

Dana sáhla po klice auta.

„Počkejte,“ zadržel ji, „samozřejmě vás odvezu domů, slečno… nebo paní… Smutná.“

„Paní,“ informovala jej krátce. „A domů nejedu, musím se ještě vrátit do firmy.“

Cestou mlčeli, až na občasné holé věty týkající se vesměs situace na silnici. Když vystoupila, oběhl auto.

„I tak jsem vás moc rád poznal,“ ujistil ji. „A pokud se mi podaří zrušit kupní smlouvu a koupit byt jinde, určitě se kvůli rekonstrukci neobrátím na nikoho jiného než na vás.“

„Děkuju,“ odpověděla formálně. Odešla by, aniž by mu podala ruku, ale on to nedopustil. Sevřel pevně její dlaň a přitom se jí díval zpříma do očí.

„Jak říkám, moc rád jsem vás poznal, nehledě na okolnosti,“ zazněl jeho hlas velmi hebce.

„Děkuju,“ zopakovala a hbitě vyprostila ruku z jeho sevření. „Na shledanou, a ať vám to dobře dopadne,“ hodila spěšně kamsi za sebe a chvátala k domovnímu vchodu.

2

Dana se podívala na hodinky a tiše zaúpěla. Jestli bude ve vyklízení bytu pokračovat tímhle tempem, nebude s tím hotová ani za deset let. Vlastnoručně obrátila každý papírek, každý dopis, ba i každou účtenku, kterou kdosi kdysi považoval za nutné schovat, a z pouhého strachu, že vyhodí cosi podstatného, co by mohlo mít klíčový význam pro její život, nedokázala všechno jednoduše shrnout na jednu obrovskou hromadu, již by pak už zcela automaticky odtahala do kontejneru na sběr papíru. Tím pádem spotřebovávala svou mozkovou kapacitu na rozhodnutí, zda schovat dopis od pratety, kterou nikdy ani neviděla, zda vyhodit otcův diplom udělený ředitelem školy, co udělat se sponkami do vlasů ve tvaru kytičky, které s Alenou nosily, když jí bylo šest a Aleně devět, a na podobné veledůležité věci.

Nyní sama sobě poručila, že vyklízením nestráví víc než ještě jednu hodinu.

A pak na ně narazila. Na Aleniny deníky, pečlivě obalené, úhledně pomalované a přehledně označené pořadovými čísly od jedničky až po dvanáctku.

Dana samozřejmě věděla, že si Alena píše deníky, ale díky přísné disciplíně, kterou jim rodiče vštěpovali už od útlého dětství, jí ani na mysl nepřišlo, že by do nich snad mohla byť jen jedním očkem nahlédnout. A pak, když už Alena nebyla, Dana se odstěhovala a měla dost svých starostí na to, aby po těch denících začala pátrat. Upřímně řečeno, nějak na jejich existenci pozapomněla. Teď ležely před ní v Alenině staré skříňce, kterou za ty roky snad ani nikdo neotevřel. Dana zatajila dech. Co má udělat? Má deníky spálit a nepřivolávat všechny ty bolestné vzpomínky, nebo se má začít znovu hrabat v minulosti?

Sama sebe se ptala, ale odpověď stejně znala předem. Před ní leží poklad, a poklady na smetištích prostě nekončí…

První sešit otevřela Alena, když jí bylo dvanáct. Napsala k němu květnatý úvod a pak už víceméně poctivě zaznamenávala běh svého života den po dni. Sešit připomínal Daně zážitky už téměř zapomenuté a občas ji překvapil zcela rozdílným pohledem na některou událost jejich dětství, než jak si ji pamatovala ona. Byl hojně doplňován obrázky a vůbec působil velmi úpravným dojmem…

Pouze nastupující šero zabránilo Daně v dalším čtení. Zvedla se ze země, tiše zaúpěla, když se jí začala probírat zdřevěnělá noha, a rozsvítila. Naplnila několik pytlů připraveným vytříděným odpadem, odtahala je do kontejneru a s deníky pod paží konečně zamkla rodičovský byt. To vše asi o tři hodiny později, než měla původně v úmyslu. Ještě že měla dnes k dispozici firemní auto. A ještě že měla s sebou legíny a bundu, takže se nemusela jet domů převléknout.

Víkend byl opět náročný, jak jeho pracovní část, tak i ta soukromá v rodičovském bytě. Dana cítila už ráno, že potřebuje dobít baterie, a to ona dovedla jen jediným způsobem.

Na konci Útěchova zamkla auto, zkontrolovala, zda má dobře připevněnou ledvinku, a vběhla do zešeřelého lesa.

Káťa se jí vždycky smála, že na ni žádný stres nemá, protože ona mu uteče, a koneckonců to bylo docela výstižné. Běhání se pro ni stalo drogou, která se, pokud ji pár dní neměla, hlásila příznaky téměř abstinenčními.

Dnes musela hodně napnout síly, aby za sebou nechala všechnu tu atmosféru dávné minulosti, která ji do sebe vtáhla při čtení Alenina deníku, ale nakonec ji její očistný proces jako vždy nezklamal. Zhluboka vdechovala vlhký podzimní vzduch, nohy pravidelně dusaly v poněkud rozměklém terénu lesní cesty, na kterou se z užší stezky dostala už téměř za úplné tmy, a po této cestě se pak vracela zpět k vesnici. Oproštěná od minulosti a obrácená spíše k přítomnosti a budoucnosti.

Doma hodila Aleniny deníky až na dno skříně a umínila si, že si je bude dávkovat pouze po kapkách. Sotva se osprchovala a zavázala si v pase župan, rozezněl se telefon. Číslo na displeji bylo neznámé.

„Prosím,“ ohlásila se neutrálně.

„Dobrý večer, nezlobte se, že ruším, tady je Libor Šebek. Nevím, jestli si na mě vzpomínáte…“

„Dobrý večer, ano, vzpomínám si,“ přerušila ho.

„Výborně. Paní Smutná, já bych s vámi potřeboval mluvit,“ sdělil jí.

„A o co jde?“ zeptala se Dana s dobře hranou lhostejností.

„Nemohli bychom se někde sejít?“

„Prosím?“ neskrývala Dana svůj údiv.

„Nezlobte se, samozřejmě, pokud nemáte čas, dá se to probrat i po telefonu, ale mnohem raději bych osobně… Nenašla byste si pro mě hodinku dvě času?“

„Ale jistě,“ nasadila Dana profesionální tón. „Mám dojem, že zítra po půl šesté už nic nemám, takže když přijdete do kanceláře…“

„Já jsem spíš ale myslel, že bych vás někam pozval. Znám v centru jednu velice příjemnou restauraci…“

„Promiňte, ale já…,“ vydechla Dana. Nevěřila vlastním uším. Měsíc poté, co se vzpamatovala z krátkého setkání s ním, ji najednou zničehonic zve do restaurace. Zbláznila se ona, nebo on?

„Neodmítejte, buďte tak hodná. Víte, hrozně rád bych nějak vyjádřil vděčnost za to, že jste mě zachránila před docela velkým malérem. Dal jsem celý ten případ s bytem právníkům a právě tento pátek se mi podařilo definitivně zrušit smlouvu a získat zpátky peníze.“

„Tak to vám gratuluju,“ pronesla a dala si dobrý pozor, aby její hlas nezněl příliš vřele.

„Takže přijímáte?“

„Pane inženýre, opravdu není nutné, abyste mi projevoval nějakou vděčnost. Neudělala jsem nic jiného než to, co by ve stejné situaci udělal kdokoliv, kdo rozumí stavařině…“

„A opravdu se musíme přít o to, zda by to někdo jiný udělal, nebo ne? Na tom přece až tolik nezáleží. Zkrátka a dobře bych vás velice rád pozval na večeři.“

Dana se spustila na pohovku a ruka, v níž třímala telefon, se jí zpotila. No, co teď uděláš? Tvůj šestnáctiletý idol tě zve na večeři.

„Myslíte jako večeři s partnery?“ zeptala se nedbale po krátké odmlce. „Mám to chápat tak, že vy a vaše žena zvete mě a mého přítele?“

Na druhém konci linky bylo dlouho ticho.

„Tak se nezlobte,“ uslyšela Dana nakonec. „Prostě jsem jenom chtěl… hm, zapomeňte na to. Ale stejně jsem vám velice vděčný. A promiňte, že jsem obtěžoval… Na shledanou a ještě jednou děkuji.“

„Opravdu nemáte zač. Na shledanou,“ vypravila ze sebe přiměřeně vlídně a zavěsila.

Cítila obrovské zadostiučinění. Ne snad, že by si myslela, že teď pro změnu zase ona ranila jeho. To je samozřejmě nesmysl. Ať už měl Libor jakýkoliv motiv k tomu, aby ji pozval, určitě mu její odmítnutí nikterak nezlomilo srdce. Vzhledem k tomu, že ji, alespoň jak si to myslel, viděl všehovšudy dvakrát v životě, sotva ho mohla natolik zaujmout, že by si její odmítnutí nějak příliš bral k srdci. Třeba mu ženuška právě odcestovala na služební cestu, tak prostě jen listuje v diáři a hledá, s kým by se pobavil. A pokud se mu v pátek podařilo zrušit tu smlouvu, je docela logické, že mu na mysl přišla také ona jako jedna z možných variant. Danu by v žádném případě neděsila večeře s některým ze svých známých, ať už by byl nebo nebyl ženatý. Už několik let nedopustila cokoliv jiného než opravdu jen tu večeři, a to bez jakékoli výjimky, a byla takovou mistryní v odmítání, že se dotyční pánové dokonce ani neurazili. Jenže absolvovat podobný scénář právě s Liborem jí připadalo o několik koňských délek nebezpečnější. Kdo si hraje s ohněm, spálí se, to už dávno dobře věděla a nepotřebovala si to ověřovat žádným experimentem. Libor ať si pěkně zůstane v zapomnění, kam patří, a nevystavuje ji pokušení. To by na stará kolena pěkně dopadla, kdyby tomu, kdo jí před dvaceti lety zlomil srdce, ještě nakonec posloužila k ukrácení dlouhé chvíle.

Ačkoliv neměla nejmenší pochybnost o tom, že udělala správně, když jej odmítla, nedokázala vzápětí zabránit své fantazii, aby jí malovala kýčovité obrázky o tom, jak sedí s Liborem naproti sobě u jednoho stolu, hledí si do očí a náhle v těch očích nacházejí něco, co celý život marně hledali a co se jako blesk z čistého nebe objevilo právě v tomhle okamžiku… Dana se pobaveně zahihňala.

„A zazvonil zvonec a pohádky je konec,“ pronesla ještě cynicky, aby svým myšlenkám nasadila důstojnou korunu.

Nalila si plnou sklenici minerálky a pustila počítač. Práce je nejlepší lék na všechno. A její kamarádka před ní onehdy tak sugestivně ventilovala své nadšení z dětského pokoje Kátiných potomků, že jí neprozřetelně slíbila navrhnout originální nábytek také pro její ratolesti…

—

Ty deníky se prostě po kapkách číst nedaly. Jakmile k nim jednou usedla, velice těžko se od nich odtrhovala, takže po čtrnácti dnech se Dana dočetla až k Aleniným osmnácti, tudíž ke svým patnácti letům. Ale vlastně už v době, kdy Alena skončila základní školu a dostala se na uměleckou průmyslovku do Uherského Hradiště, se deník začal hemžit zážitky a úvahami, o nichž Dana doposud neměla ani tušení. Dozvěděla se například, že v oněch citlivých sedmnácti letech byla Alena natolik ovlivněna jednou ze svých spolužaček, že po jistou dobu intenzivně hledala odpovědi na své otázky o smyslu života a o své úloze v tomto světě ve víře v Boha. S tím se jí ani nikomu jinému z rodiny Alena nesvěřila. Pro Danu to bylo velké překvapení, a ještě mnohem větší ji čekalo při dalším čtení, když si dala do souvislosti několik měsíců od sebe vzdálené zápisy. V prvním četla:

„Dnes odpoledne jsme s Dášou zašly do kostela, protože jsme byly ještě pořád otrávené z té včerejší hnusné nespravedlnosti, které jsme byly ve škole svědky, a potřebovaly jsme najít uklidnění v onom povznášejícím prostředí božího stánku. Když jsme vyšly ven, přímo jsme vrazily do našeho řídi Olejníka, který na nás zůstal zírat s otevřenou hubou, a když jsme ho pozdravily, aniž by odpověděl, hned na nás vychrlil: Milé dívky, doufám, že jako studentky naší školy navštěvujete budovu zdejšího kostela výhradně ze studijních důvodů. Nebo se snad mám domnívat, že děláte naší škole ostudu tím, že klekáte na kolena před tím směšným pámbíčkem? Musím přiznat, že jsem nevěděla, co na to říct, a Dáša byla rychlejší. Řekla mu neohroženě, že otázka víry je naše soukromá záležitost, do které nikomu nic není, a to si teda vykoledovala pěkně košatou přednášku o tom, že svou školu reprezentujeme čtyřiadvacet hodin denně a že je ostudou socialistické školy, když její studenti podléhají zpátečnickým vlivům. Dokonce z něj vypadlo pár výhrůžek ohledně naší budoucnosti ve škole, ale já pevně doufám, že to byly jen hloupé kecy. Nebo nám snad může něco udělat? Na konci třeťáku, když celé tři roky máme nejlepší známky ze třídy? Jaký důvod by uvedl? Má opravdu takovou moc, aby si mohl dovolit úplně všecko?“

Protože věděla, že Alena odmaturovala, bylo Daně jasné, že ředitelovy řeči byly jen plácnutím do vody. Nad slovy o známkách jen smutně povzdychla. Ano, Alena byla po všech stránkách výborná. Ohromně výtvarně nadaná a navíc skvělá i v nevýtvarných předmětech. Odmaturovala na samé jedničky, a ještě se během střední školy naučila plynně francouzsky. Hm, když si Alena ve škole vybudovala takovouto pozici, myslela si Dana naivně, že pokud se tam přihlásí i ona, bude mít už jaksi předem první kolo vyhrané, neboť učitelé budou předpokládat, že někdo, kdo má tak šikovnou sestru, snad také nebude úplné poleno.

Vztah k výtvarnému umění zdědila obě děvčata po svém otci, který učil výtvarnou výchovu na základní škole. Obě dvě vášnivě rády kreslily i modelovaly a obě ohromně bavilo objevovat a osvojovat si stále nové a nové výtvarné techniky. Alena se nakonec nejvíce zhlédla v modelování a keramice, zatímco Dana se dala cestou kreslení a malování. A Danina touha jít stejně jako Alena studovat uměleckou průmyslovku rozhodně nebyla pouhým napodobováním starší sestřičky. Výtvarná tvorba jí přinášela nesmírnou radost a uspokojení a ona si jednoduše nedokázala představit, že by se měla v životě zabývat čímkoli jiným.

Proto na ni oznámení, že nebyla na školu přijata, zapůsobilo jako studená sprcha. Zdůvodnění, které bylo k zamítavému dopisu připsáno, bylo stručné: pro velký počet uchazečů. Daně se tenkrát zhroutil celý svět. Chvíli ještě doufala, že uspěje při odvolání, ale i tato poslední naděje padla.

Bylo jí jedno, co s ní bude dál. Starosti jejích rodičů, co teď s ní, umocněné ještě faktem, že ji dodatečně nepřijali ani na gymnázium, šly zcela mimo ni. Gymnázium ji nezajímalo. Chtěla na UMPRUM, a basta.

Nakonec jí rodiče navrhli, aby za rok zkusila přijímací zkoušky znovu, a do té doby ať jde na nějaký užitečný učební obor. K té skutečnosti se upnula jako tonoucí k příslovečnému stéblu a bylo jí úplně jedno, jaké učiliště jí rodiče vyberou. Na matčin návrh zvítězil obor kuchař. Zdůvodnila ho tím, že jde vlastně také o tvůrčí činnost, což její dceru přivedlo téměř k nepříčetnosti, nicméně do učení nastoupila.

Šmahem to tam začala nenávidět: učitele, spolužáky, celé učiliště a hlavně kuchyňské prostředí se všemi těmi pachy a horkými umaštěnými parami z neskutečně odporného a všudypřítomného žrádla. Její odpor zašel tak daleko, až vedle svých ducatých spolužaček začala trpět takovým nechutenstvím, že na konci prvního ročníku byla vyzáblá jako pravá nefalšovaná anorektička. A to ještě ani netušila, že v tom učení nakonec stráví ne rok, ale rovnou dva. Ačkoliv pilně navštěvovala kdejaký kurz kreslení, kde jí všichni lichotili a ujišťovali ji, že kdyby nikdo jiný, tak ona se na tu školu musí dostat zcela určitě, nepřijali ji ani za rok. Zoufalá Dana umluvila rodiče, že to zkusí příští rok do třetice, a pokračovala v učení, stále přesvědčená, že stačí jen se víc snažit, a její snaha bude posléze patřičně odměněna.

Nepřijali ji ani napotřetí. A tehdy si s ní rodiče vážně promluvili. Nabádali ji, aby si konečně přiznala porážku, aby se smířila s faktem, že zřejmě nemá takový talent, který by stačil na výtvarnou školu, a ujišťovali ji, že existuje spousta jiných krásných povolání, která se jí určitě také zalíbí. Ztratila dva roky v učení, které nenávidí, zatímco mohla dávno studovat nějakou rozumnou střední školu, takže je nejvyšší čas vzpamatovat se a pustit se do něčeho pořádného.

Dana už nebojovala. Vzdala to. Pochopila, že žádný mimořádný talent nemá. Je sice hezké, že talentové zkoušky při každém pokusu o přijetí zdárně složila a že postoupila k přijímačkám, ale na to, aby se nakonec mezi vyvolené dostala, její talent zkrátka nestačil. Kromě toho se tenhle rozhovor shodou okolností odehrával v době, kdy Danu trápilo ještě něco dalšího: zoufalá neopětovaná láska k Liborovi, který ji neustále pobaveně přehlížel a ještě navíc neměl oči pro nikoho jiného než pro Alenu.

Dana měla Alenu natolik ráda, že ji nedokázala nenávidět za to, že je hezčí, talentovanější a že o ni navíc stojí kluk, do kterého se tolik zamilovala ona sama, a tak se uchýlila k totální rezignaci. Po prázdninách nastoupila na stavební průmyslovku a když za čtyři roky maturovala, bylo jí jasné, že pokud má alespoň trochu uplatnit své tvůrčí sklony, musí jít tu stavařinu studovat ještě dál, na vysokou školu…

Když se Dana dočetla až k oné pro ni tak bolestné době, najednou při čtení zalapala po dechu.

„Zastavila mě na chodbě profesorka Elsnerová,“ psalo se v deníku, „a ptala se mě, jestli náhodou nemám sestru, která se jmenuje Dana a která u nás dělala talentovky. Řekla jsem, že ano, a ona se najednou začala úplně rozplývat, jak prý je Dana úžasná a že takový talent se vidí tak jednou za deset let. A prý mi garantuje, že pokud Dana složí přijímačky, a klidně třeba na čtyřky, prostě aspoň nějak, že po ní škola všema deseti chňapne. No já jsem málem začala žárlit, i když to vlastně dávno sama vím, jak je Danka dobrá, ale pak mně to spíš udělalo ohromnou radost. Musím to Daně říct, jen co v pátek přijedu domů, určitě jí tím ušetřím nervy. Snad ji to potěší, ona moc potřebuje ujištění, že je v něčem dobrá. Ona se sice tváří, že si z toho nic nedělá, jak vypadá, ale já stejně vím, že ji to mrzí a že se tím trápí. Ačkoliv, jak tak teď o tom uvažuju, radši jí nic neřeknu. Co kdyby náhodou ty přijímačky fakticky zvrtala natolik, že by ji přijmout nemohli? To bych jí dávala falešné naděje a ona by to chudák pak asi nepřežila. Ne, pěkně si počkám, až bude mít papír v ruce, a teprve potom jí tu Elsnerku ocituju, aby se nebála, že u nás neuspěje…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Známámá neznámá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.