TÁŇA KUBÁTOVÁ

Osud tančil charleston

Edice POHODKY

Praha 2018

© Taťána Kubátová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 54. a 25. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-71-8 (epub)

ISBN 978-80-87805-72-5 (mobi)

1

1926

„Kdy do toho konečně praštíš?“

Na tváři Karla Bukůvky se objevil výraz pobavené výčitky. Elegantně vyndal z úst svůj doutník, decentně vyfoukl kouř a pronesl:

„I ty, Brute?“

„A hrome,“ řekl Jan Klenovský. „Tuším jsem se dotkl něčeho nemilého. Promiň, příteli. Jen jsem zkrátka předpokládal, že když zasnoubení trvá tak dlouho, svatba je na spadnutí a ty mi dnes sdělíš ono sladké datum.“

„Sladké datum jsme ještě nestanovili,“ opáčil Karel. „Nějak jsem tuhle záležitost trochu pustil ze zřetele.“

Jan se zatvářil rozpačitě.

„Aha, ještě jednou se omlouvám. Každou neděli vás vídají na promenádě a posléze v cukrárně U Týny, proto jsem se domníval, že vše mezi vámi je v naprostém pořádku.“

„Netvrdím, že není. Jen… zkrátka, nějak mi asi chybí ta správná dávka nedočkavosti.“

„Což je u zasnoubeného dvaatřicetiletého muže zajisté s podivem,“ utrousil Jan.

Karel se pousmál.

„Přijde na to,“ prohodil. „Pokud se ti snoubenka jeví jako milá, leč velmi vlažná dáma, čemu se můžeš divit?“

Také Janovým obličejem přelétl pobavený výraz.

„Před svatbou je povinností dámy být vlažná,“ podotkl. „Právě proto se obvykle muži hrnou do sňatku, aby ji mohli co nejdříve rozehřát.“

Nyní se Karel zasmál nahlas.

„Ale prosím tě, Jendo!“ zvolal. Tišeji pak dodal: „Snad si nemyslíš, že ve svém věku držím své potřeby na uzdě a jenjen čekám na manželství.“

Jan se zarazil a dokonce mu tváří přeběhla nachová vlnka.

„Uf,“ vydechl. „Než jsem se zasnoubil, také jsem nebyl svatoušek, ale potom…“

„Do svatby jsem svobodným mužem,“ připomněl mu Karel. „A ostatně se mi zdá, že dáma je raději, když své projevy příchylnosti nesměruji k její osobě, nýbrž si je diskrétně vyřídím jinde.“

„Hm,“ odkašlal si Jan. „Já tedy jen doufám, že ona druhá osoba včas pochopí, kde je její místo, až se oženíš. Nebo snad hodláš v těch kontaktech pokračovat i poté?“

Karel pozvedl obočí.

„A proč myslíš, že otálím s ženěním?“ nadhodil. „Nějak se mi nechce přepřáhnout z bujného spřežení ke škobrtajícím valachům.“

Jan se na něj pronikavě zahleděl.

„Ty ses zamiloval,“ vydechl.

Karel se rozesmál.

„Šílíš?“ zvolal. „Milý brachu, ta dotyčná náhradnice je přímo krystalickou ukázkou prodejného plemene, ač pochopitelně pokaždé, když jí přinesu nějaký dáreček, maskuje svou prodejnost uhlazeným upejpáním. Do takové se snad ani zamilovat nelze. Ale mé váhání má cosi společného s mým svědomím, o němž jsi zřejmě právě zapochyboval. Ovšem ani mně se nezdá příliš čestné pokračovat v takovýchto kontaktech i poté, co dáš před oltářem slib jiné. Anebo dokonce ani ne před oltářem, ale ve svém srdci.“

„Mám z tvých slov dojem, jako bys zvažoval možnost zasnoubení zrušit,“ konstatoval Jan.

Karel zavrtěl hlavou.

„Víš přece, jak na tom sňatku záleží mému otci. A také víš, že už od loňska vedu naši likérku sám, protože se otec potýká hned s několika chorobami. Kromě dny a vysokého tlaku se teď u něj projevily závratě, jejichž příčinou je prý špatný stav páteře. Nemohl bych si vzít na svědomí, kdyby mu způsobené rozrušení přivodilo smrt.“

„Vždyť je mu teprve… kolik vlastně? Překročil už vůbec šedesátku?“

„Je mu dvaašedesát. Ale po mámině smrti v patnáctém roce to s ním začalo jít pomalu z kopce. Otřáslo to námi všemi, ale na rozdíl od nás dvou synů se táta stále odmítá s touhle skutečností smířit. To, co bylo mezi ním a mojí mámou, bych označil za ryze osudovou lásku. Taková je na celý život a nezná kompromisy.“

Jan si odkašlal.

„Hm, rozumím ti. Je mi jasné, že s takovou vzpomínkou před očima pak musíš nutně váhat spojit svůj život se slečnou, která ti nestojí ani za věrnost.“

Karel se ošil.

„Mám Hedviku svým způsobem rád,“ pronesl vlažně. „Je dobře vychovaná, vcelku vzdělaná, kultivovaná i dost hezká na to, aby vyhovovala každému muži, který má všech pět pohromadě. Od rodičů dostane slušné věno. A navíc má titul, na němž si tolik zakládá můj otec, přestože se v dnešní době už tituly přestávají zdůrazňovat i ve starší generaci, natož v naší. Zkrátka ideální žena pro muže mého postavení. Toho jsem si vědom. Ale…“

Karel se odmlčel a odklepl popel z doutníku do umně tvarovaného skleněného popelníčku stojícího uprostřed stolu.

„Tvá situace není záviděníhodná, příteli,“ řekl Jan s účastí. „Kladeš-li si už před svatbou otázku, zda je slečna Hedvika správnou ženou pro tebe, a nemáš-li zábrany užívat si s jinou, mám trochu obavy, zda se můžeš dočkat takového manželského štěstí, jaké jsi viděl u svých rodičů nebo jaké mám koneckonců i já.“

„Jak víš, spousta našich známých vede za zády svých počestných ženušek dvojí život,“ konstatoval Karel. „Ale já si nejsem jist, jestli se mi chce takovýto způsob života napodobovat. Pověz mi, Jendo, jak se taková osudová láska hledá? Je zapotřebí být svatouškem, aby si ji člověk zasloužil? V tom případě jsem nadosmrti zatracen, protože hříchy mého mládí jsou nespočetné.“

Jan se usmál nad Karlovou ironií, i když za ní tušil vážnější tón.

„Jakmile ji potkáš, už takovou otázku nebudeš muset klást,“ poučil jej. „Budeš si naprosto jist.“

„A když ji nikdy nepotkám, budu si na stará kolena vyčítat, že jsem promarnil šanci založit se slečnou Hedvikou celkem spokojeně fungující vztah korunovaný pár kousky potomstva.“

„To jsou právě ty ošemetnosti života, že nikdy nevíš, co bude,“ zafilozofoval si Jan.

Karel se zasmál.

„Jistě. Zítra na mě může spadnout taška ze střechy a bude po všem.“

„Už zase to proroctví staré cikánky?“ zeptal se Jan s úsměvem. „Nezapomeň, že ti tu zkázu, která přijde z oblohy, prorokovala až poté, co zplodíš tři děti.“

„To je pravda,“ uznal Karel pobaveně. Poté zvážněl. „Přiznám se ti, že jsem se toho hloupého proroctví zuby nehty držel po celou válku, když nad námi v zákopech létaly granáty. A přitom jsem zpytoval svědomí, zda se nemohlo stát, že bych už ony tři děti nevědomky zplodil. Kdyby se mi podařila nějaká ta dvojčata nebo dokonce trojčata, byl bych to býval i do těch dvaceti, kdy mě povolali, docela dobře stihl.“

Jan se pousmál.

„I ty jeden,“ řekl. „Už se ani nedivím, že Evženka není nadšená, když spolu jdeme někam sami dva. Myslí si, že bys mě mohl vyprávěním svých zkušeností dočista zkazit.“

Karel se zachechtal.

„To je povedené!“ zvolal. „Tak tvá žena žije v představě, že má doma svatouška, který byl do svatby stejně nevědomý jako ona? To je roztomilé! Pro její blaho a její iluzi ti toho zloducha klidně budu hrát!“

„Hm, náhodou, abys věděl, ve dvaceti byla má zkušenost pranepatrná,“ namítl Jan. „Ale stejně jsem přesvědčen, že kvalita, a nikoli kvantita je důležitější.“

„Já bych také raději kvalitu,“ uznal Karel. „Ale prozatím se přede mnou jeví neradostná perspektiva, že nebudu mít ani jedno.“

„Možná bys mohl zapomenout na onu utajenou a pokusit se vykřesat lepší oheň ze slečny Hedviky. Neříkej mi, že by se nenašla příležitost. Jste přece občas společně zváni někam na venkov k příbuzným či přátelům a Hedviku tam žádné garde nedoprovází. Taková tajná noční návštěva v jejím pokoji by se přece uskutečnit dala.“

„Myslíš, že jsem něco takového nezkoušel?“ opáčil Karel. „Ale kdepak ty věci. Hedvika se striktně drží těch pouček, co jí vštěpovaly všechny ty tetičky a babičky. Před svatbou za žádnou cenu. Muž si tě přestane vážit, bude tě mít za couru a zruší zasnoubení,“ zapitvořil se a varovně zvedl prst. „Tobě zbudou jen oči pro pláč, zničená pověst a budeš moci mluvit o štěstí, pokud ne ještě navíc outěžek.“

Jan se pobaveně ušklíbl.

„Ale mají v podstatě pravdu,“ utrousil.

Karel pokrčil rameny.

„No dobře, vím. Ale jsem dost zkušený na to, abych dokázal odhadnout temperament a vstřícnost už z celkového chování. A právě z toho pramení moje skepse…“

„Aj,“ vyjekl Jan. „K tomu není co dodat. V tomto směru jsem o Evžence nepochyboval, ačkoli se praxe také dostavila až po svatbě.“

Karel se zamračil.

„Nechci takovou, která mě jenom strpí,“ zavrčel. „To bych na stará kolena pěkně dopadl. Právě já, který si troufám tvrdit, že vím, co žena potřebuje.“

„Nu, tvou situaci ti nezávidím,“ podotkl Jan.

„A víš, co je nejhorší?“ dodal Karel. „Že jsem si téměř jist, že je do Hedviky až po uši zamilovaný náš Láďa.“

„Nejhorší?!“ zvolal Jan. „Naopak. To by přece mohlo celou situaci vyřešit. Tvůj otec by dostal Hedviku do rodiny tak jako tak, a ty bys z toho přitom vyklouzl. Láďa je sice mladší, ale také už má věk na ženění.“

„Je mu sedmadvacet. Jenže problém je v tom, že Hedvice je nadmíru protivný. Nemá ho ráda a jen díky společenské uhlazenosti je schopná se k němu chovat s příkladnou zdvořilostí.“

„A co když tím jen maskuje své skutečné pocity, protože nechce zradit tebe?“

„Kéž by. Ale jsem si jist, že se jí nelíbí doopravdy. Několikrát to dala bezděky najevo. Jako by snad dokonce vytušila, že bych ji k němu rád předisponoval.“

„Chudák Láďa,“ politoval Karlova bratra Jan. „Není takový větroplach, jako jsi býval ty, a když už konečně jednou zahoří, objekt zájmu jeho city neopětuje. Taková smůla.“

Karel pokrčil rameny.

„Co s tím nadělám?“

„Nejspíše nic,“ uznal Jan. „Pojďme tedy shrnout, jaké máš možnosti. Za prvé zrušit zasnoubení se všemi riziky z toho plynoucími. Tedy s osudovým rozčilením tvého otce a nenávistí Hedviky a celého jejího příbuzenstva. Za druhé Hedviku si vzít a ponechat si onu dámu číslo dvě. Za třetí pokusit se vybudovat co nejlepší vztah fungující se vším všudy. Ani tuto možnost bych ještě tak docela nezavrhoval. Tak kam pojedeš v nejbližší době na venkovskou návštěvu?“

Karel se ironicky usmál, ale odpověděl.

„Koncem června do Lomničky k Pivcovým.“

„To je ten tvůj nový dodavatel bylinek?“

„Ano, ten. Je to docela zajímavý člověk. Potomek staré venkovské šlechty. Má jeden velký statek poblíž Lomničky a druhý v Hradčanech na místě někdejší staré rodinné tvrze. Sám bydlí s rodinou v panském domě poblíž Lomničky. Za ženu má brněnskou Němku, která má syna z prvního manželství. On sám je také ženatý podruhé, žena mu zemřela hodně brzy a zanechala dcerku. Ta jeho druhá žena je dost společenská a myslím, že hlavně ona byla iniciátorkou toho červnového pozvání. Asi se na venkově trochu nudí a je ráda, když dům ožije. Pozvala nás oba s Hedvikou a dokonce i Láďu. Mám podezření, že mu chce naservírovat jednu svoji neteř, která tam bude rovněž na návštěvě. Chudinka, netuší, že Láďa tam pojede jen proto, aby byl nablízku Hedvice.“

„Říkáš v Lomničce? To je kousek od Brna, někde nad Tišnovem, ne?“

„Ano, hezká krajina, a celkem blízko Brna. Kdyby se v likérce stalo něco nenadálého, vozem jsem doma dříve než za hodinku.“

„Raději se drž venkova. Sluníčko, ptáčci, lesíčky. To by bylo, aby slečna Hedvika trochu nezjihla…“

~

Před kavárnou Tivoli si podali ruce.

„Rád jsem tě viděl, Jendo. Na shledanou a pozdravuj Evženku. A klukům vyřiď, že je strejda Karel někdy vezme na vyjížďku svojí novou stodvacítkou. Jen co se oteplí a budeme moci sundat střechu, aby to hezky fičelo.“

„Vyřídím, Karle. Opatruj se a ohledně tamté záležitosti se rozhodni správně. Až budu v kostele přihlížet obřadu, budu rád, když tě nebudu muset litovat, nýbrž se s tebou radovat.“

„Děkuji, Jendo, to je moc hezká představa,“ opáčil Karel.

Oba dva ještě nadzvedli své klobouky a poté se vydali každý jiným směrem. Jan zamířil dolů po Kotlářské ulici a dále pokračoval v přímém směru kolem Lužánek a posléze do kopce. S rodinou, čítající ženu, dva syny a staré rodiče, obýval vilu v Černých Polích. Karel se pustil po Veveří do centra města, kde potřeboval ještě cosi vyřídit. Kráčel svižným krokem a působil uvolněným dojmem, jako by snad neměl jedinou starost. V hladce vyholené tváři měl sebejistý výraz a jeho tmavé oči hleděly na svět bystře a střízlivě. Ve svých dvaatřiceti letech byl možná duchem starší než stejně staří muži dřívějších generací. To válečná zkušenost poznamenala jeho osobnost zážitky, na něž by nejraději zapomněl, a zjizvila jeho city krutými ztrátami hned několika přátel. Skonu dvou z nich byl osobně přítomen a ty hrůzné vzpomínky jej budou pronásledovat až do smrti. Ale nezlomí jej, jako jej nezlomily hlad, zima, špína, sténání raněných a strach o vlastní život. Po válce sice v dalších studiích nepokračoval, zato se brzy zapojil do práce v otcově firmě. Válečná dramata k sobě pouštěl už jen v občasných nepříjemných okamžicích, navozených nějakou momentální situací.

Bukůvkové byli starý šlechtický rod, který roku 1800 obdržel hraběcí titul. Moravská větev žila po generace na severní Moravě, ale Karlovi předkové se přesunuli dále na jih. Karlův dědeček vlastnil rozsáhlé polnosti, jejichž dědicem se stal dědečkův starší syn, strýc Václav. Mladší Petr, Karlův otec, beztoho netíhl k zemědělství, nýbrž vykazoval obchodní a podnikatelské vlohy. Již ve třiceti letech založil v budovách, zděděných po strýci, který zemřel bez potomků, lihovar. Nacházel se v obci Řečkovice, která byla později připojena k městu Brnu. Zaměstnal zde vynikajícího specialistu na likéry, který neměl kapitál, zato měl dobré nápady, a tak postupně vzniklo několik zajímavých likérů, z nichž nejúspěšnějším se stala Bukůvka. K dnešnímu dni měla výroba tohoto lahodného moku již dvacetiletou tradici a jeho obliba stále rostla. Receptura na ni byla přísně střeženým rodinným tajemstvím a byliny, které likéru dodávaly nezaměnitelnou chuť, se odebíraly rovnou od tří různých pěstitelů, aby se co nejvíce ztížila možnost uhádnout, co vše do Bukůvky patří a činí ji tak originální.

Po návratu z války bylo Karlovi čtyřiadvacet let, ale ač duchem starší, neměl nejmenší chuť do ženění. Chtěl si naplno užívat života, jenž pro něj byl nyní tak vzácný, a také si jej užíval. Pro spoustu žen byl obdivovaným hrdinou a on tento obdiv velmi rád využíval. Nač si z toho lánu květinek vybírat jednu jedinou, když jsou mu k dispozici všechny?

I many nebeské se však člověk jednou přesytí. Hojivý půvab obdivujících slečen jednou splní svoji úlohu a člověk zjistí, že je třeba posunout svůj život dál. Právě v době, kdy Karel začal být ze svých milostných dobrodružství unavený a tak trochu rozladěný, jej otec seznámil s dcerou svého dávného přítele Hedvikou. Na první pohled se mu nezalíbila, ač jejímu vzhledu nebylo co vytknout. Vzhled pro něj nebyl totiž tím hlavním. Jistě, žena rozhodně nesmí vypadat jako strašidlo, ale tím, co jí dodává tu pravou šťávu, je jiskra, temperament, zkrátka čertík v očích.

Ten ovšem Hedvice naprosto chyběl. Zato jí nechybělo slušné vychování, zdvořilost, noblesa a vůbec vše, co činí dámu skutečnou dámou. A protože jeho vlastní matka byla skutečnou dámou, nemohl si ani svoji budoucí ženu představit jinak. Rozumem tedy sám sebe přesvědčil, že to podstatné, co od manželky očekává, Hedvice nechybí, a po nějakém čase dvoření se odhodlal požádat ji o ruku. Zároveň začal doufat, že Hedvika začne na jeho pokusy o bližší kontakty reagovat trochu vstřícněji. A když vstřícnější nebyla, namluvil si, že je taková díky své bezchybné výchově.

Teprve nyní, snad poprvé, právě při setkání s Janem Klenovským, pojmenoval nahlas své pochybnosti a svou nejistotu. Naplno si uvědomil, že nemá chuť kráčet po boku ženy, k níž nevzhlíží, již nijak zvlášť nemiluje a jež pro něj neznamená osu, kolem níž by chtěl ovíjet svůj život.

Na druhé straně se ozývalo jeho cynické já. To jej ujišťovalo, že nemá důvod Hedviku odmítat, když skýtá šanci dát mu klidné zázemí a slušně vychované děti. Jiskření a čertíky si může klidně hledat někde jinde a nepochybně je najde, protože má dost prostředků na to, aby si z nich mohl ještě vybírat. K čemu jsou sny o věrné osudové lásce, jimiž se zaobíral jako sotva dvacetiletý mladíček? Zemětřesení, jímž mezitím prošel, je z něj vytřáslo s takovou razancí, že bylo vůbec pošetilé na ně byť jen zřídkakdy vzpomínat. Svět se zbláznil, svět hořel, svět se převrátil naruby a ukázal mu, jak směšné jsou sny dvacetiletých mladíků v soukolích toho nesmyslného víru. Tak nač lpět na malicherných zásadách a poučkách, které se staly na pozadí všech prožitých hrůz tak směšně nepatrnými? Důležité je žít a užít si. On může. Zatímco ty stovky a tisíce mužů kolem něj tu šanci nenávratně ztratily.

Karel se zastavil na okraji chodníku, aby přešel ulici, po níž právě rachotila cinkající tramvaj, a nespokojeně našpulil rty. Zase se dívá na svět optikou toho, co zažil, ačkoli si to už před lety zakázal. Přitom se domníval, že strašáci minulosti jsou dávno bezpečně uzamčeni v tajné schránce jeho nitra. Spousta jeho spolubojovníků se zbláznila. Ač na těle nezranění, nikdy se už nedokázali začlenit do života. Zpíjeli se po hospodách, někteří skončili v blázinci a jiní v chudobinci, neschopni vyburcovat se k jakékoli činnosti, která by je z toho dna pozvedla. On ale žije dál. Vzchopil se a dokáže v životě vychutnat vše krásné, co mu poskytuje. Ba dokáže i věřit ve smysl budování trvalých hodnot, ač pojem „trvalý“ už nevyslovuje s takovou jistotou jako kdysi.

Potíž je ale v tom, že nyní neví, co onu „trvalou“ budoucnost má vlastně tvořit. Skutečně to bude život po Hedvičině boku? Jaká je ale jiná možnost? Ženské plémě zná dost dobře na to, aby si zároveň uvědomil, že Hedvika je jednou z mála slušných žen, které si zaslouží nést dál Bukůvkovo jméno. Nenastal čas zavřít všechny čertíky do komory a konečně dospět k vážnosti, důstojnosti a zodpovědnosti? Nebude nakonec sňatek s Hedvikou právě tím momentem, kdy se na všech frontách vypořádá se svojí minulostí?

Hedviku si zkrátka vezme.

Jako nejbližší postupnou metu na cestě k tomu cíli si určil na venkovském sídle Pivcových ji konečně svést.

Karel spokojeně zvedl hlavu. Tak, a má jasno. Nyní vzhůru do boje.

2

„To jsme pořád v Brně?“

Růža seděla s nosem přilepeným k okénku vlaku a pozorovala svět míhající se kolem ní.

„Pořád v Brně,“ přitakala Johana. Pro ni cesta Tišnovkou, tedy tratí vedoucí z Brna do Tišnova a posléze ještě dále, až do Německého Brodu, nebyla takovou vzácností. Ale ještě si pamatovala, když zde jezdívala jako mladší, jak ji všechny ty zákruty, kamenné mosty a vysoké náspy fascinovaly. Nyní tudy jezdila několikrát do roka. A vždy se smíšenými pocity. Cestou z Brna ji svírala tíseň, jako by snad ani nejela tam, kde by mělo být její srdce nejšťastnější, tedy domů. Ovšem domov, to bylo sice místo plné vzpomínek na dětské nezbednosti, ale také plné otcova chladu, falešné vlídnosti Mutti Trude a nefalšované zášti Rudiho. Když jela opačným směrem, nechávala za sebou vzpomínky na dlouhé toulky po Květnici či výlety na Kopaninu nebo hradisko u Železného, na nichž si tak krásně vyčistila hlavu a unavila údy. Ale také na Rudiho podlosti, za něž bývala zhusta trestána ona. Před ní byly další nekonečné hodiny ve školních lavicích, ale na druhé straně zase přívětivý pokojík u tety Kristy a tetina vlídná náruč.

Teta Krista byla bezdětná sestřenice Johaniny maminky, která si byla s maminkou velice blízká až do její smrti. Jakmile před lety zjistila, že Johanin otec nehodlá dceři dopřát žádné jiné vzdělání kromě toho, které jí poskytovala domácí učitelka, do celé věci se vložila a nabídla otci, že Johaně přes školní rok poskytne útočiště u sebe v bytě na Kobližné, aby mohla studovat brněnské gymnázium. Pár let už žila sama, protože ovdověla. Otec svolil velice rád, jak si Johana s trpkostí uvědomila. Od dětství vnímala, jak se otec v její přítomnosti necítí dobře, a od jisté doby také věděla, proč. Tehdy totiž vyslechla hovor kuchařky se služebnou.

„To je hrozné, jak se pán na to děcko pořád mračí,“ vrčela služebná. „Co mu ta holka udělala? Je sice občas trochu živější, ale dá se s ní vyjít a rozhodně není zlá.“

„To máte těžký,“ odpovídala kuchařka. „Náš pán svou paní hrozně miloval. A když na ni přišly porodní bolesti, nastalo učiněné peklo. Museli zavolat doktora, který paní vyšetřil a za pánem pak přišel s tou strašnou otázkou, která je hotovou noční můrou všech nastávajících otců. Teda jako jestli má zachránit raději matku, nebo dítě. Náš pán neváhal ani vteřinu. ‚Matku!‘ Takhle to vykřikl na celý dům. ‚Za každou cenu matku!‘ Ale nakonec to dopadlo úplně jinak. Dítě se vydralo ven hlava nehlava, jako pánovi naschvál, a paní umřela. Nejprve to vypadalo, že ani děcko nepřežije, ale pak přece jen popadlo dech a spustilo nářek. Pán se neudržel a vtrhl do ložnice. Vrhl se k posteli a ječel: ‚Říkal jsem zachránit matku, a ne tohohle řvoucího vraha!‘“

Služebná vykvikla a chytila se za ústa.

„Tak hrozně to řekl?“ zvolala.

„Přesně tak. Pak ještě řekl, ať to děcko odnesou a nechodí mu s ním na oči. Jistěže později vychladl. Zařídil pro děcko chůvu a po materiální stránce mu dal všechno, co potřebovalo. Ale jak vidíte, ze smrti její matky ho nikdy vinit nepřestal. A nejhorší to je, když se Johanka zachová nějak svéhlavě. A že to umí, to víme obě dvě. V té chvíli se na ni dívá chmurným pohledem a úplně slyším, jak si v duchu říká: ‚ano, přesně s takovouto zarputilostí jsi vlezla na tenhle svět, aniž ses starala o to, že tím zabiješ svoji mámu‘…“

Johana tedy věděla už od svých deseti let, že zabila svoji mámu, kterou otec velice miloval…

Dnes už se tím trápila méně. Copak novorozenec dokáže posuzovat dosah svých skutků? Jednala snad tehdy vědomě? Poslechla hlas přírody, a ten jí velel přežít. Nemohla se rozhodnout jinak, protože ani možnost se rozhodovat neměla!

Něco jiného je ale chápat rozumem, že otec se nezachoval správně, a něco jiného pak čelit skutečnosti, že vám bylo celé dětství dáváno najevo, že jste přežili na úkor někoho jiného a na rozdíl od vás milovaného. Bolí to. Zatraceně.

Jenže Johana je nyní dospělá. Je jí dvacet let, předloni složila maturitní zkoušku a před pár dny slavnostně ukončila kurz administrativy, který dělala na zapřenou, zatímco v Lomničce byli přesvědčeni, že je celá zapálená do umění.

Johana blahořečila tetě Kristě, že jí nabídla bydlení ve svém bytě i nadále. Na neurčito, řekla. A nepochybně tím myslela, než se Johana vdá. Ovšem Johana se vdávat nemínila. Kdepak. Je nyní nejen hrdou majitelkou maturitního vysvědčení z gymnázia, ale také kvalifikovanou úřednicí. Od září má v Brně místo korespondentky v obchodním oddělení firmy Optika Koukal, brýle, lupy, kukátka, což znamená, že se vydala cestou své naprosté soběstačnosti. Doma v Lomničce o tom ještě nevědí. Hromobití, které se spustí, jen co svůj záměr ohlásí, si ráda odloží na později. Ačkoliv by se zdálo, že otec přece musí fakt, že nebude mít dceru ani nadále na očích, přijmout s úlevou, Johana dobře tušila, že jeho reakce bude jiná. Otec si potrpěl na tradice, ač dnes již neměly žádnou váhu. A Johana byla poslední generací hraběcího rodu Pivců z Hradčan a Klimštejna. Jméno dostala po Johance Bítovské, která si vzala otcova prapředka Jáchyma, a mezi předky má pány ze Sovince. Její otec je velkostatkář, o němž nikdo nemůže pochybovat, že dokáže svou rodinu řádně zabezpečit. Proto je nemyslitelné, aby dcera z takové rodiny třískala do psacího stroje u jakéhosi malovýrobce divadelních kukátek!

Nicméně Johana byla odhodlána prosadit si svou za každou cenu. Nenechá se zavřít do domu, kde ji nemají rádi, a nebude tam trčet do té doby, než ji otec předhodí nějaké vhodné partii a začne ji nutit, aby se vdala. Do Lomničky jede strávit své poslední prázdniny. Od září bude pracující ženou, která zajede navštívit své příbuzenstvo jen nakrátko a z povinnosti. A když už se bude chtít podívat na svoje milovaná místa, sedne zkrátka v neděli na vlak a zajede si tam spolu s ostatními výletníky, aniž by byla nucena přetrpět nepříjemná setkání v domě. Přesně tak to bude, ať už si otec hřímá, jak chce.

„Řečkovice,“ četla Růža na nádražní budově.

„To je pořád ještě Brno,“ ujistila ji Johana. „Ale jeho konec. Příští zastávka budou Jehnice, ty už k Brnu nepatří.“

Zdálo se být s podivem, že ze všech spolužaček si Johana vybrala za nejlepší přítelkyni právě tu, kterou znala nejkratší dobu. Růža se totiž do Brna přistěhovala teprve před posledním ročníkem a do jejich gymnázia byla přeložena ze Znojma. Stalo se tak v souvislosti s velmi smutnými událostmi. Obchod Růžina otce ve Znojmě zkrachoval a otec, poté co se dostal do svízelné finanční situace, nenalezl jiné východisko než vzít si život. Růžině matce s dcerou poskytli útočiště její rodiče, uskrovnili se a ve svém bytě jim přepažili jednu místnost tak, aby mohla mít každá jakžtakž svůj pokoj. Nyní, po třech letech, se Růžina matka pomalu dávala dohromady, konečně začala uvažovat reálně a rozhodovala se najít si nějaké zaměstnání. Růža se dokázala vzpamatovat dříve. Z nejprve zádumčivé studentky se postupně stávala živá dívka, která si v celé třídě nejlépe porozuměla právě s Johanou. Obě jako by byly o něco dospělejší než ostatní děvčata. Růža vlivem smutných zkušeností s otcovou smrtí a Johana díky touze co nejdříve se osamostatnit a nebýt závislá na otci. Proto ani nevadilo, že nedisponují podobným smyslem pro humor. Ten Johanin nebyl rozhihňaný, tedy zcela obvyklý u jejich vrstevnic, ale trochu natrpklý a plný skryté vzpoury a snahy smát se i navzdory strázním.

Ano, Johana se ráda smála a smála se často. Ač ji prostředí, v němž vyrůstala, mohlo stejně tak dobře vytvarovat v ušlápnutou a věčně se litující chudinku, Johana vyrůstala plná téže urputnosti, která jí pomohla prodrat se na tento svět. Celý její dosavadní život byl prodchnut bojovností, kuráží a odhodláním nenechat se nikým zlomit a zdeptat.

Nebylo to jednoduché.

Když bylo Johaně osm let, přivedl si otec do domu novou manželku, brněnskou Němku Trude Baumannovou, která před časem ovdověla a měla devítiletého syna Rudiho. Pokud si do té doby Johana myslela, že domov pro ni není příliš vlídným místem, nebylo to nic proti peklu, které se rozpoutalo nyní. Ne, Mutti Trude nebyla tou klasickou pohádkovou zlou macechou, jež by si ji v lednu posílala pro jahody. K Johaně se chovala vcelku vlídně, ač pochopitelně brzy vycítila, že sblížení s dcerou není ten správný způsob, jak se svému novému muži zavděčit. Tím, kdo Johaně přinesl peklo rovnou na práh jejího pokoje, byl Rudi. Rozmazlený zlomyslný spratek, kterému jeho matka ve snaze odškodnit jej za ztrátu otce dovolila snad úplně vše. Tento hoch velmi brzy pochopil, kdo bude nejlepším terčem jeho nevědomé pomsty za to, že přišel o výhradní lásku své matky a je nucen se o ni s kýmsi dělit. Na Johanina otce si ze zjevných důvodů netroufal a tak, jen co zjistil, co vše mu v případě Johany projde, veškerou svoji zlomyslnost namířil právě proti ní. Po počátečním šoku a marném dovolávání se spravedlnosti u dospělých však v Johaně povstal bojovný duch. Utřela si slzy a začala vymýšlet odvetná opatření, jimiž by se tyranovi pomstila. Co na tom, že ukřivděný tyran žaloval a ona byla potrestána? Ani to ji nezlomilo.

Poté, co začala Johana bydlet v Brně, se jejich nesmiřitelná klání omezila na dobu prázdnin. Přetrvala však ještě i do doby jejich dospívání. Nepřetavila se v žádný druh náklonnosti, ať už sourozenecké, či ještě nějaké bližší. Rudimu bylo nyní jedenadvacet, studoval v Německu a byl snad ještě protivnější než v dětství. A to navzdory faktu, že z něj vyrostl pohledný modrooký blondýn, který dokázal rozbušit srdce nejedné mladé dívce. Ale jen té hloupé, jak si pro sebe dodávala Johana, která nedokáže vidět, jaké zlo se za tou přitažlivou fasádou skrývá. Naštěstí Rudi má letos v plánu část prázdnin procestovat po světě a v Lomničce chce zůstat jen do konce července.

Když Johana přede dvěma lety maturovala, byla rozhodnuta připravit se na úřednické povolání, ale věděla, že jí to otec rozhodně nedovolí. Proto zveličila svůj zájem o výtvarné umění, jakož i pochvaly profesora kreslení z gymnázia, a zapsala se na nijak kvalitní soukromou vyšší školu umění, kam odkládali své dcery zámožní lidé. Tím v otcových očích legalizovala další dva roky pobytu v Brně. Malování se však věnovala vskutku sporadicky a jejím hlavním cílem bylo získat kvalifikaci plnohodnotné kancelářské síly. Úřednický kurz, kam se přihlásila, jí ochotně zaplatila teta Krista.

Růže se splnil její sen a byla přijata na filozofickou fakultu, kde studovala dějiny umění. Ve druhém školním roce jako by jí však začal docházet dech. Opakovaně se Johaně svěřovala s úmyslem studia přerušit a rozmyslet si, co vlastně chce v životě dělat.

„Problém je i s penězi,“ přiznávala zdráhavě. Nakonec ani druhý ročník řádně neukončila a našla si zaměstnání, kam bude docházet od srpna. Ale předtím si pořádně užije poslední prázdniny. Nikdy předtím ji otec s Mutti Trude do Lomničky nepozvali. Až letos, když se s ní seznámili osobně, vzali tuto Johaninu neurozenou kamarádku na milost.

V domě se už nyní, na konci června, připravovala větší sešlost letních hostí. Mezi nimi neměla chybět sedmnáctiletá koketa Lori z příbuzenstva Mutti Trude. Ono příbuzenstvo bylo dostatečně vzdálené na to, aby Rudimu nebránilo v obdivu k této hloupoučké, ale hezkou tvářičkou obdařené dívce, a tak Johana doufala, že svou pozornost zaměří hlavně na ni.

„Kdo všechno tedy u vás vlastně bude?“ začala se zajímat Růža, jen co konstatovala, že průjezd krajinou jí nyní již připadá jednotvárný, odvrátila se od okna a nahnula hlavu k Johaně.

„O Rudim jsem ti už říkala,“ připomněla jí Johana jen natolik hlasitě, aby překřičela rachot vlaku, ale přitom ji nikdo jiný kromě Růženy neslyšel. „Rozhodně se nenech okouzlit jeho šarmem, i kdyby se o to snažil. Ale on se snažit nebude. Momentálně má plnou hlavu nějakého německého hlupáka, který loni vydal knihu o tom, jak je německá rasa nadřazená nad všechny ostatní, tak spíš čekej, že bude chladně zdvořilý. Nebo možná i nezdvořilý, ale tím se rozhodně netrap. Rudi za žádné trápení nestojí. Potom bohužel asi dostaneme na krk Lori. Už jsem s ní měla párkrát tu čest. Jedny prázdniny jsem byla dokonce nucena vymýšlet jí program, což byla hotová hrůza. Ale možná za ty dva roky, co jsme se neviděly, zázračně dostala rozum a bude snesitelnější. Rudi je do ní celý pryč. Je také Němka, a tak je rasově správná, a kromě toho byla už tehdy v patnácti naprosto nemožná koketa. Ale jestli si Rudi myslí, že u ní uspěje, nejspíš se zle spálí. Mutti Trude má totiž jiné plány. Lori jí pro synáčka není dost dobrá. Má pro ni políčeno na jiného panáčka. Z pohledu Rudiho rasově nečistého, ale Mutti Trude s ním tuto jeho teorii rozhodně nesdílí. Hlavně že má ten chlapík peníze. Otec se totiž spřátelil s obchodním partnerem, pro kterého ve velkém pěstuje pár druhů speciálního koření, nějakým Bukůvkou.“

Růža se zasmála.

„To je legrace, jmenuje se jako ten likér.“

Johana vyprskla.

„No vždyť,“ zvolala. „Je to přesně naopak. Ten likér se jmenuje po něm.“

„Ale podívejme se!“

„Ti Bukůvkové jsou dva,“ pokračovala Johana. „Starší není ničím zajímavý. Je mu přes třicet a dorazí se svojí snoubenkou. Zato ten mladší je svobodný a nezasnoubený. No a toho by Mutti Trude ráda klofla pro Lori.“

„A to víš odkud?“ zajímala se Růža.

„Přímo od Mutti Trude. Obšírně mě se svými záměry obeznámila, když začátkem měsíce jezdila do Brna ke švadleně. Mutti Trude se v Lomničce nudí. Proto je jí každá záminka, proč vyjet do Brna, náramně vhod. Zejména teď, když už nemá doma Rudýnka nastálo.“

„Aha. Ale povídej, kdo tam bude dál.“

„Samí nudní lidé, to mi věř. Otcovi staří přátelé, dva vdovci, pan Šimek a pan Řehoř. Dohromady je jim aspoň sto dvacet. A nakonec Horákovi, tedy otcův bratranec strýc Pavel se ženou tetou Sárou a doufám, že bez dětí. Mají kluka a holku. Jemu je čtrnáct, holce o dva méně, tak co bychom si počaly s lidmi tohohle věku? Na kumpány jsou trochu moc mladí a hloupí a na to, abychom vzaly dětičky pod ochranná křidélka, zase moc velcí. Ale vzhledem k tomu, že jsou ještě školního věku, hádám, že budou až do posledního červnového dne spolehlivě uklizeni ve svých ústavech.“

„Jak to, že nebude uklizena Lori?“

„Co se týče Lori, její vzdělávání už bylo ukončeno. Prý nemá další motání hlavinky zapotřebí. Stejně se brzo vdá, protože se svojí tvářičkou půjde bleskově na dračku, i když s věnem to u nich bude docela špatné.“

„A Rudi? Ten je přece student, ne?“

„Ovšem nezapomeň, že vzorný. Koncem června už má všechny zkoušky spolehlivě složeny. Studuje politické vědy nebo něco takového. Nejrůznější hloupé teorie, a hlavně plané tlachání o tom, jak mělo Německo lépe válčit, toť jeho vášeň. Hrozně lituje, že byl tak mladý, když byla světová válka. Kdyby brali desetileté, určitě by se tam hrnul.“

„Jeden můj strýc ve válce padl,“ podotkla Růža. „Když jeho mámě, mojí babičce, přijel jeho spolubojovník vylíčit, jak k tomu došlo, babička pak brečela týden v jednom kuse. Jestli si tenhle hlupák přeje zúčastnit se něčeho takového, musí mít v hlavě ještě víc sena, než jsem si doposud myslela.“

„Seno tam nemá,“ pronesla Johana. „Spíš dynamit,“ dodala a obě vyprskly smíchy.

Johana vyhlédla z okénka.

„Hradčany. Na příští už vystupujeme,“ oznámila. „Vidíš támhle ten statek? Ten je náš. Naše pole sahají od trati až k tomu lesíku nahoře. A vlevo k té dlouhé aleji.“

Růža našpulila ústa.

„No pane,“ pronesla obdivně.

„Nic to neznamená,“ vyhrkla vzápětí Johana. „Pro mě určitě ne. Nic z toho nechci a nic mi ani patřit nebude. Všecko zdědí Mutti Trude a po ní Rudýnek.“

„To je ale nespravedlivé.“

Johana ohrnula nos.

„Je mi to jedno.“

Před nádražím na ně čekal vozka s bryčkou. Úslužně pozdravil a chopil se všech zavazadel, na která mu slečny ukázaly. Jen co se dívky i zavazadla porovnaly ve voze, vyjeli.

Cestou, na doslech kočího, se o žádných osobních ani rodinných věcech nebavily. Komentovaly místa, jimiž projížděly, a Johana Růže líčila, kde jsou jaké zajímavé přírodní útvary, jež stojí za povšimnutí.

Otec věděl, co se sluší a patří. Dceru sice přivítal korektně chladným a formálním podáním ruky, ale její přítelkyni pozdravil s příkladnou zdvořilostí. Vyjádřil přání, aby se jí v tomto malebném kraji líbilo, a dceři přikázal, aby Růženě postupně ukázala všechna nejhezčí místa v okolí.

Johana povzdychla. Samozřejmě jí ta místa chtěla ukázat. Ale otec to musí vždy postavit tak, aby se jevila jako hlupačka, jíž je třeba připomínat, co se sluší a patří.

Sotva se vydaly ke schodišti, po němž už služebnictvo vleklo jejich zavazadla, objevila se Lori. Hezká blondýnka byla vyšší než Johana a půvabně štíhlá. Jen co na ni pohlédla, Johana se zamračila. Lori měla na hlavě účes z nakadeřených krátkých vlasů s pěšinkou po straně, který byl poslední dobou v módě a který, anebo jemu podobný, si Johana chtěla letos o prázdninách pořídit také. A to i přesto, anebo možná právě proto, že si byla jista otcovou naprosto nesouhlasnou reakcí. Nyní hleděla na Lori a bylo jí jasné, že změna účesu se odkládá. Kdyby k ní přikročila v nejbližších dnech, bude vypadat jako ta, co se opičí po Lori. Měla to udělat dávno. Nyní si bude muset ponechat své vlasy v tradičním drdůlku v týle, který je tak zoufale neoriginální a nemoderní. Ostatně co na tom záleží. Beztoho zde nebude nikdo, na koho by chtěla udělat dojem.

„Nazdar, Lori,“ pozdravila Johana dívku. „Přijela jsem s přítelkyní Růžou. Růžo, to je Lori, Lori, to je Růža.“

Dívky si podaly ruce a Růža si musela přiznat, že je trochu překvapená. Čekala povýšenou rozmazlenou slečinku, ale Lori se s ní přivítala s přátelskou otevřeností. Růža po očku pohlédla na Johanu. Nezdálo se, že by byla Johana Lořiným chováním překvapená. Oproti dřívějšku tedy zjevně k žádné Lořině změně nedošlo. Dívka bude zřejmě trochu prostoduchá a k mužům koketní, ale jako zlá a protivná se nejeví.

Později odpoledne se byla trojice dívek projít a posléze strávily čas do večeře ve svých pokojích. To už si Růža o Lořině příjemnosti trochu poopravila obrázek. Dívka byla živá, upovídaná a místy trochu zbrklá, obzvlášť pokud se nablízku vyskytoval nějaký muž, kterému se mohla předvést jako energická moderní žena.

K večeři se již sešli všichni pozvaní hosté. Než se odebrali do jídelny, proběhlo vzájemné představování. Z přítomných Johana neznala pouze tři osoby. Bratry Bukůvkovy a snoubenku toho staršího, slečnu Hedviku, která určitě již o pár let překročila dvacítku a hleděla tedy na mladší dívky s jistou lehce patrnou shovívavou nadřazeností. Stisk ruky staršího Bukůvky, Karla, byl pevný a energický a pohlédl při něm Johaně do očí s takovou pronikavou bystrostí, až se musela mimoděk zachvět. Přivítání s jeho mladším bratrem Ladislavem tak ohromující nebylo. Možná hezčí, ale méně výrazný muž ji pozdravil trochu roztržitě a nedbale a zdálo se, že přitom bloudí očima kdesi jinde. Že by už zapracovala Mutti Trude a on hledal pohledem Lori?

Ale kdeže. Tou, jíž patřila jeho pozornost, byla slečna Hedvika.

Johana nedokázala ovládnout lehoučký záškub obočí, jímž na toto zjištění zareagovala, ale ihned zase srovnala své rysy do patřičných parametrů. Jenže asi ne až tolik hbitě, protože na ní vzápětí utkvěl dlouhý pohled staršího Bukůvky. Se zamračením mu jej krátce vrátila a posléze upřela pozornost ke dvojici starých pánů Šimka a Řehoře, otcových dávných přátel.

Do jídelny se odebrali ve dvojicích. V čele otec s Mutti Trude, za nimi strýc Pavel s tetou Sárou, kteří dle Johanina předpokladu skutečně dorazili bez svých dvou dospívajících dětí, poté následoval Karel Bukůvka se svojí snoubenkou a hned za ním jeho bratr, jemuž byla nekompromisně přidělena Lori. Růženě připadl pan Šimek, zatímco Johanu doprovázel pan Řehoř. Celý tento průvod uzavíral ve svém bezvadném obleku nadmíru pohledný Rudi, na nějž žádná ženská partnerka nezbyla. Tvářil se, že je nad věcí, ba téměř až pohrdavě. Přitom jím ale cloumal vztek, že se dává přednost jakémusi Bukůvkovi před jeho osobou. Co si máti slibuje od nějakého obskurního výrobce provinčního likéru? Respektive jeho mladšího bratra, který ani v likérce nepracuje? Lichotí jí snad, že jsou oba nositeli rodových titulů, které beztoho nemají v dnešní době vůbec žádnou váhu? Opravdu si myslí, že jen proto, že je Lori a její rodina bez prostředků, je pro ni ternem kdosi takový? Jistě, on sám o Lori zájem nemá, tedy ne vážný. Vzdálená přihlouplá sestřenka jej mohla rozptýlit leda tak během letní nudy na venkově. Ale přesto pro něj pomyšlení, že by měla dávat přednost komusi jinému, bylo nesnesitelné.

Jeho zrak utkvěl na Johaně a oči se mu zúžily do škvírek. Tuhle holku nesnášel, od kdy se znali. Nadmíru jej hnětlo, jak málo se mu dařilo pokořovat její zpupnou pýchu, ač se o to celé roky snažil. Nejprve si myslel, že pro něj bude hračkou poradit si s jednou malou holkou, která se navíc v domě netěšila žádné zvláštní oblibě. Zdeptá ji tak, že bude škemrat o milost, a pak jí občas milostivě hodí cukřík, aby si zajistil její patolízalskou vděčnost. Dodnes nevěděl, v čem dělal chybu, že se mu to nikdy nepodařilo, anebo, pokud měl někdy dojem, že přece jen ano, Johana se velmi hbitě dokázala vzchopit a o jeho triumf jej připravit. Příšerná osoba. Kdyby záleželo na něm, už nikdy v životě by ji nemusel vidět. Ostatně je tady více osob, které by zde nemusely být. Nazíráno optikou jeho idolu a autora knihy Mein Kampf, kterou už znal téměř zpaměti a na jejíž ohlášený druhý díl nedočkavě čekal, je zde většina lidí podřadné rasy. K árijské patří jedině jeho část rodiny, tedy matka a Lori. Pivcovi přátelé, pche, oba mají typicky slovanské rysy. A Bukůvkovi? Pakliže nejsou až natolik tmaví a nosatí, aby mohli být považováni za Židy, určitě v jejich žilách koluje velká část jakési jižní krve, která je ještě o fous podřadnější než ta slovanská. Totéž Johana i její přítelkyně. Obě tmavovlasé, ač má přítelkyně modré oči. Ta by ještě tak možná měla šanci dokázat, že její předkové byli Árijci. Ale to ostatní – hnus!

Zpočátku hlavní proud konverzace řídila Mutti Trude. Témata jako počasí a vyhlídky letošní úrody ji sice samotnou nezajímala, ale jako společensky zběhlá osoba věděla, že jsou pro „rozehřátí“ takovéto nepříliš sourodé společnosti nezbytnou nutností. Bude-li řeč i nadále váznout, vymyslí nějaká další. Ale ne, ani nemusí. Lořina pronesená poznámka se ukázala být dostatečně nosným tématem.

„Dnes odpoledne jsme s děvčaty zahlédly na obloze letadlo,“ pochlubila se Lori. „Slétlo docela nízko a pan aviatik nám zamával.“

Johana si odkašlala.

„Panu aviatikovi vlál šál,“ utrousila. „A nás určitě vůbec neviděl, protože z té výšky jsme se musely jevit jako nepatrné tečky.“

Otec se na Johanu zle zamračil, zato Karel Bukůvka se zasmál. Poté, jako by vycítil nelibost, již si Johana u otce vysloužila, hbitě téma rozvinul.

„Jestlipak jste sledovali úspěchy našeho aviatika, doktora Lhoty? V květnu to se svým strojem vzal ze Sofie přes Bukurešť, Lvov a Varšavu až do Prahy. Nevídaný výkon.“

„To přece není možné,“ podotkl Johanin otec. „Na tak dlouhou cestu by mu nestačilo palivo.“

„Let měl rozdělen na menší úseky,“ objasnil Ladislav. „Ale i přesto se jedná o nevšední výkon. O tomto muži ještě uslyšíme.“

„Slyšel jsem, že nás pojede reprezentovat do Paříže,“ podotkl strýc Pavel.

„Ano, v srpnu,“ souhlasil živě Karel Bukůvka.

Rudi sledoval debatu s povýšeným výrazem ve tváři.

„Německé letectvo je mnohem dále,“ pronesl posléze. „Kam se hrabou čeští inženýři na naše konstruktéry.“

„Podle Rudiho je všecko německé lepší,“ podotkla Mutti Trude zvesela. „Nesmíte si to tak brát. Má teď plnou hlavu svého idolu, Adolfa Hitlera.“

„Á,“ zasmál se pan Šimek, „to je ten panáček, co chtěl udělat v Německu převrat.“

Rudi se načepýřil.

„Je to velký muž,“ rozohnil se. „Všichni o něm ještě uslyšíme.“

„Pokud vím, skončil v kriminále,“ podotkl Karel Bukůvka. „Skutečně úctyhodný start velkolepé životní dráhy.“

Nad stolem prolétlo několik varovných pohledů. Pod vlivem toho, který mířil od Mutti Trude k Rudimu, nakonec nedošlo k hádce a proud konverzace se stočil k neškodným tématům.

Po večeři se všichni přesunuli do salonu, kde se rozdělili do menších skupinek. Johana s Růžou po boku se ocitly poblíž slečny Hedviky a připojila se k nim také teta Sára.

„Ukončila jste prý umělecké vzdělání,“ prohodila Hedvika směrem k Johaně.

„Ano, dostala jsem závěrečné osvědčení,“ přitakala Johana. „Ale mnohem větší fuška byla přede dvěma lety maturita.“

„Musíte být šťastná, že vaše vzdělávání skončilo,“ konstatovala Hedvika. „Vzpomínám si na vlastní absolutorium. Nebylo to sice ve státní škole, nýbrž ve švýcarském lyceu, ale ony ty dojmy jsou určitě velmi podobné.“

„Pocit, že jsou před vámi dlouhé prázdniny, vůbec není k zahození,“ podotkla Johana. „Určitě bez ohledu na druh školy.“

Přitočil se k nim Johanin otec.

„Nemyslete si, že jsem neuvažoval o dceřině vzdělání v nějakém zahraničním ústavu,“ podotkl. „Ale slečinka si postavila hlavu, že chce do Brna k tetičce. Nu, tak co s ní. Nutit jsme ji nechtěli.“

Johana zbledla. Otcova interpretace se jako obvykle značně odchylovala od skutečnosti a jako obvykle stavěla Johanu do nepříznivého světla. Nu ale co, za bezmála jedenadvacet let svého života si mohla na jeho chování zvyknout. A nyní už ji teprve nezdeptá, když to nedokázal v dětství.

Hrdě napřímila hlavu a zdvořile se usmála.

„To je ale škoda, slečno Johano,“ zvolala Hedvika. „Mám za to, že od nikoho se tolik nenaučíte cizímu jazyku jako od rodilého mluvčího.“

„Na francouzštinu jsme měli monsieur Le Breux,“ podotkla Johana. „A německou gramatiku do nás vtloukala Frau Konopka, Němka jako poleno. Angličtinu obstaral sir John Walker. Tedy sir doopravdy nebyl, jen jsme mu tak říkali.“

„Och! Skutečně?“ zvolala Hedvika.

„Co bych já za to dala moci studovat alespoň státní školu,“ vložila se do debaty teta Sára. „Ale za mě takové možnosti nebyly. A to jsem měla alespoň výhodu domácí učitelky, která u mne mohla zůstat mnohem déle než u ostatních vrstevnic.“

„Vzdělávání žen považuji za důležité,“ pokračovala Hedvika, „ač se tomu mnozí muži smějí. Ale smějí se jen do té doby, než je nevzdělaná žena znemožní nějakou velmi hloupou poznámkou pronesenou ve společnosti. Pak teprve ocení význam vzdělání žen.“

Johana pozvedla obočí.

„Podle vás se tedy vzděláváme hlavně proto, abychom důstojně reprezentovaly své manžely?“ zeptala se.

„Nu, a proč jinak? Pomíjím samozřejmě ty ubožačky, které nemají jiné východisko než si na živobytí vydělávat samy.“

„Opravdu si myslíte, že je to východisko jen pro ubožačky?“ žasla Johana. „Co když je to zkrátka jen lákavější životní cesta než být prodána za věno někomu, koho si nevážíte a s nímž nechcete mít nic společného?“

„Och, zdá se, že jste sufražetka, slečno Johano. Ale na tak radikální názory jste ještě hodně mladá, nemyslíte?“

„Mám-li na krku hlavu, používám ji,“ opáčila Johana. „Nevím, proč bych měla nejprve čekat na jakýsi správný věk. Ale promiňte, slečno Hedviko, myslím, že toto téma zašlo dále, než mělo.“

Johana sklopila oči, ale ještě než tak učinila, na okamžik stočila pohled k Růže. Hedvika nebyla nedovtipná, a tak v mžiku zrudla. Uvědomila si, že Růža patří k oněm dříve zmíněným ubožačkám a za měsíc nastupuje do zaměstnání. Zhluboka se tedy nadechla a sladce se na Růžu usmála.

„Ještě jsem vám neřekla, slečno Růženo, jak nesmírně se mi líbí ta vaše brož. Nedám vám pokoj, dokud mi nepovíte, odkud ji máte. A dokud mi nedáte svolení napodobit vás a okamžitě si ji pořídit také.“

Faux pas bylo zahlazeno a Johana se nenápadně vypařila do svého pokoje zchladit si hořící tváře. Když se po pár minutách vrátila, všimla si, že Růžu vyhledal Rudi a zkouší si na ní svůj šarm. Zamračila se. Přece nebude Růža tak hloupá, aby se nechala omámit, obzvlášť když ji před Rudim tak důrazně varovala?

„Co to vidím? Žárlivost?“ ozvalo se vedle ní. Otočila hlavu a pohlédla na Karla Bukůvku.

„Prosím?“ vyjekla. „Nevíte snad, že Rudi je můj bratr, i když nevlastní?“

„Velmi nevlastní, jak jsem slyšel,“ upozornil ji kousavě.

„Slyšel jste správně,“ odsekla. „A jsem nesmírně ráda, že je tak velmi nevlastní. Za vlastního bych se totiž musela stydět.“

Karel Bukůvka zvedl obočí.

„Och, pardon, a z jakého důvodu?“

„Z mnoha důvodů. Ale už jeho obdiv k tomu německému šílenci by mohl stačit.“

„Zajímáte se o politiku, slečno Johano?“ otázal se udiveně.

„Nemusím se zajímat o politiku, abych pochopila, jestli někdo plácá hlouposti, nebo ne.“

„Och, Karle,“ ozvalo se náhle a vedle pana Bukůvky se ocitla slečna Hedvika. „Věřil bys tomu? Pan Řehoř zná mého strýce Leopolda! Chodili do stejné školy!“

Než si Hedvika svého snoubence definitivně odtáhla, stihla na Johanu vrhnout jeden krátký varovný pohled. Johana pozvedla obočí. Nač ta žárlivost? Hedvičin snoubenec je příliš starý na to, aby pro ni znamenal nějaké nebezpečí. Ostatně žádný muž pro ni neznamená nebezpečí. Rozhodla se tak. Nehodlala si hledat manžela. Považovala muže za málo citové tvory, které ženám svojí lhostejností a neschopností chápat jejich pocity způsobují neustálé trápení. A to ještě uvažovala jen o těch mužích, kteří se nevyžívají v záměrné krutosti, jako to po celé dětství zakoušela v případě Rudiho. A těch bylo nepochybně poskrovnu.

Zahleděla se za odcházejícím Bukůvkou a zaregistrovala jeho záda v bezvadném obleku, krátce ostříhané vlasy i štíhlé nohy pod nažehlenými puky. Objektivně je to asi podařený kousek mužského exempláře.

V břiše jí píchlo cosi, co pro ni nebylo tak docela neznámé. Několikrát ten pocit už zažila. Dokonce prvně už někdy před maturitou, když si s Růžou důvěrně rozprávěly.

„Nevím, jestli budu někdy chtít muže, za takovou cenu,“ pronesla tehdy Růža.

„Za jakou cenu?“ zeptala se Johana.

„Za cenu toho, co se děje večer v ložnici.“

Johana se zarazila.

„Hm, a co přesně myslíš?“

„Nevíš?“ špitla Růža. „Já jsem o tom slyšela. Dozvěděla jsem se,“ pokračovala, ještě víc ztišila hlas a z dlaně si udělala kornoutek vedoucí k Johaninu uchu, „že chtějí, aby si žena sundala oblečení. Dovedeš si představit tu hanbu? Chtějí vidět všechno. A když říkám všechno, myslím doopravdy všechno.“

„To je přece hloupost,“ vyhrkla Johana. „Nic takového není nutné.“

„Opravdu je, přísahám, mám tu důvěrnou informaci od spolehlivého zdroje.“

Johana se tehdy jen mlčky pousmála a změnila téma. Ne nadarmo strávila dětství na venkově. Vyrostla sice v panském domě, ale ráda odtud utíkala na jeden nebo druhý statek. Hned několikrát viděla, jak skáče kohout na slepici, přistihla správcovu fenu, jak se zapomněla s cizím psem, ba dokonce jednou tajně pozorovala i připouštění koně ke klisně. A když jí bylo dvanáct, natrefila ve stodole na děvečku s čeledínem. Nejprve chtěla volat o pomoc, protože děvečka tuze sténala a zdálo se, že čeledín, který vydává divné hrdelní zvuky, jí hrozně ubližuje, ale než se Johana vzpamatovala, oba táhle zakřičeli a zůstali nehybně ležet. Poté se čeledín odvalil a děvečka se zahihňala.

„Ty bejku,“ pronesla láskyplně. „Ani ve dne si nedáš pokoj.“

Se zjevnou rozkoší se protáhla v seně, poté hbitě vstala a uhladila si sukni. Chopila se vidlí, které předtím opřela o stěnu, a s rukou ve vlasech, z nichž si ještě cestou vybírala pozůstatky sena, zvesela opustila stodolu. Čeledín ji brzy následoval.

Johana tam stála zamyšlená, překvapená, ale vůbec ne zděšená. Pochopila, že něco takového patří jak do zvířecího, tak i lidského přirozeného chování, a navíc se přesvědčila, že ani jednomu z dvojice to nepřináší žádné utrpení. Děvečka odtud nijak nespěchala. Ba přímo vypadala, jako by se jí celá ta záležitost líbila…

O několik let později při vzpomínce na tu scénku poprvé pocítila ono zvláštní píchnutí. A nyní zase. Na chvíli si představila, jaké by to bylo ležet v seně, stejně jako tehdy děvečka s čeledínem, s Karlem Bukůvkou, a píchnutí ještě zesílilo.

Potřásla hlavou.

Musela se zbláznit! Kvůli pár okamžikům té divné radosti přece nevloží žádnému muži do rukou celý svůj život! To nikdy ne!

~

Na dům se snesla noc a hosté se rozešli do svých pokojů. Ne všichni zůstali sami. Johana, s plédem přes ramena, vklouzla do pokoje k Růže.

„Ještě nespíš?“ zjišťovala.

Růža se natáhla po lampičce a vzápětí ji rozsvítila.

„Jistěže nespím. Na mě je ještě brzy. Jen jsem si tak ležela a přemýšlela.“

„O čem?“

„Ten váš Rudi je opravdu divný.“

„Varovala jsem tě, že si nemáš nechat plést hlavu.“

„Nepletl mi ji. Jen se hloupě vyptával. Prý ‚slečno Růžo, vy máte tak krásné modré oči. Po kompak je máte?‘ Tak jsem řekla, že po dědečkovi, a on hned, jak se jmenoval. Tak povídám, že Poláček a on na to, jestli snad nepocházíme z Polska. Tak jsem se zasmála a řekla jsem mu, že o ničem takovém nevím. A dodala jsem, že jedna větev určitě přišla z Chorvatska. Maminka totiž je rozená Ivičičová, a to je příjmení, které má v jedné jihomoravské vesnici málem každý druhý. Ta vesnice totiž svého času přijala katolické uprchlíky vyhnané z Chorvatska. Nakonec nevím, co jsem panu Rudimu řekla špatného, ale v jednu chvíli se dost kvapně odporoučel.“

Johana jeho pohnutkám rozuměla dost dobře.

„To jsou ty jeho nadřazené a podřadné rasy,“ zavrčela.

O dvoje dveře dál se převalovala slečna Hedvika.

Karel byl dnes zase nemožný. Když je s nimi někdo třetí, chová se zdvořile a noblesně. Ale jen co ji vyláká na osamělou vycházku při měsíčku, začne se mu divně lesknout zrak a neustále má potřebu zkracovat slušnou vzdálenost mezi nimi. Tu si jako nezbedný klučina ukradne hubičku, tu se jeho ruka vloudí na její pas a snaží se přitáhnout si ji blíž. Měl by si uvědomit, že dobře vychovaná dívka nemůže na takové chování reagovat jinak než pohoršeně. Zkouší ji snad, aby se ubezpečil, že je ve své mravnosti pevná? Anebo co má znamenat ten jeho vzrušený šepot „k čertu, Hedviko, jsme přece zasnoubení, tak bys nemusela být tolik striktní“? Tak nějak tušila, že manželství v sobě obsahuje jisté prvky tělesnosti, jen přesně nevěděla, jak daleko ta tělesnost zachází. Co věděla přesně, bylo, že připadá v úvahu až po svatbě. A protože jí nebylo dáno, anebo to snad v sobě popírala, být na ony důvěrné věci přirozeně zvědavá, či v nich přímo nacházet potěšení, nečinilo jí sebemenší potíž tuto zásadu dodržovat. Bylo jí jasné, že když se loučili přede dveřmi jejího pokoje, jeho příkladná zdvořilost, s níž jí líbal ruku, byla nucená a přátelský pohled maskoval jiný, divočejší a snad i značně jízlivý. Co si ale myslel? Že jej pozve k sobě? Že s ním zůstane sama a takto hrozně se zkompromituje? Jsou zasnoubeni více než tři čtvrtě roku a on stále ještě neurčil datum svatby. Jak tedy může za takových okolností cokoli očekávat?

A k tomu ještě ten Láďa. Kouká na ni jako štěně, a přitom jí Karel tvrdil, že pro Láďu je zde připravena společnice, která se mu určitě zalíbí. O koho šlo? O tu hloupoučkou Lori, nebo snad o přemoudřelou Johanu? O Růženu určitě ne. To je jen nevýznamná Johanina kamarádka, která nemá žádný pořádný původ.

Kdyby se Láďa jednou zřetelně vyjádřil, zřetelně by jej odmítla a bylo by jednou provždy jasno. Chudáček, jak si může myslet, že by dokázal vyhodit ze sedla svého impozantního staršího bratra? On, s tím svým psím pohledem, slabošskou bradou a klátivou chůzí, jako by pořádně nevěděl, proč jej příroda nechala vyrůst tak vysoko? No dobře, třeba mu křivdí. Přítelkyně Anděla jí tvrdí, že z obou bratrů je hezčí právě Láďa, ale ona s ní nesouhlasí. Pozná kvalitu, tím si byla jista. Ve všech směrech, včetně společenského postavení. Proč ale Karel tak dlouho váhá? Jak ráda by konečně stála se závojem a dlouhou vlečkou před oltářem. Ten okamžik si vysnila už v dětství. Nesmí chybět bílý kočár s vyšňořeným čtyřspřežím a závoj jí bude držet šest roztomilých malých družiček v růžových šatičkách. Obrovskou kytici sotva unese a všechny přítelkyně, které na svatbu přijdou, nad ní budou vzdychat obdivem a závistí.

V Bukůvkovic domě to ale bude zapotřebí předělat. Už jen ta kuchyň. Vždyť za ní není ani pořádný pokoj pro služku. Snad si Karel nemyslí, že jí bude stačit pouze kuchařka? A ještě by měla…

Plánování budoucnosti slečnu Hedviku spolehlivě odvedlo do říše snů.

A vida, ještě kdosi neodešel spát. Místo toho bloumá zahradou a vydává se dál do polí. Trochu tápe a škobrtá. Měsíční světlo má dost síly na to, aby zahalilo krajinu do třpytného závoje, ale drobné výmoly a hrbolky na cestě jsou přece jen příliš temné na to, aby dokázalo klopýtajícímu poutníku řádně posvítit na všechny jejich záludnosti.

Dnes byla tak krásná! Večerní šaty zdůrazňovaly všechny lákavé obliny jejího těla a vlasy s pěšinkou uprostřed půvabně rámovaly její sladkou tvář. Jenže tu tvář neobracela k němu, nýbrž k bratru Karlovi.

Ladislav Bukůvka měl svého o pět let staršího bratra velmi rád. Celé dětství k němu vzhlížel jako ke zkušenějšímu a moudřejšímu. I nyní ho měl rád. S podvědomou záští, která se zrodila z vědomí, že jeho bratr a vzor se mu stal sokem v lásce, bojoval ze všech svých sil.

Ladislav neprožíval svou první lásku. Měl za sebou jedno či dvě vážnější vzplanutí, která mu přinesla pár bezesných nocí. Ještě nikdy však nevnímal natolik zřetelně, že objekt jeho zájmu pro něj znamená cosi jedinečného, neopakovatelného a osudového. S faktem, že tento objekt je bratrovou snoubenkou, zdravý rozum nic nezmohl. Kdyby alespoň viděl, že se ti dva bezvýhradně milují! Smířil by se. Radoval by se s ní, že našla životní lásku a štěstí! Jenže Karel si toho štěstí, které mu ji přivedlo do cesty, vůbec neváží. V jeho očích chybí zasněný svit, když na ni hledí. Jeho chování postrádá dychtivou touhu neodloučit se od ní ani na chviličku. Dívá se na ni se svým tolik typickým lehce posměšným úsměvem a jako by říkal „koř se ty mně, neboť já tobě se kořit nemíním“.

Takhle to není správné! Není správné, aby jeden měl to, oč stojí tak vlažně, a druhý, který po tom touží tak zoufale a osudově, vyšel naprázdno.

Jenže co s tím? Jak si poradit s faktem, že pro Hedviku je Karel středem světa a sluncem, za kterým se jako květ slunečnice otáčí, kamkoli se pohne? Ani kdyby zešílel a svého bratra zavraždil, nebylo by mu to nic platné. Na něj by se beztoho ani nepodívala.

Anebo snad existuje naděje? Neměl by si s Karlem promluvit? Neměl by mu svěřit, čím se trápí, a dovolávat se jeho soucitu? Karel není z těch, co musejí mít za každou cenu to, oč stojí kdosi druhý. Vždycky mu byl dobrým bratrem. Podělil se s ním a mnohdy mu dopřál to lepší na svůj úkor.

Ano, rozhodně by si s ním měl promluvit, jen co se k tomu naskytne vhodná příležitost.

Ladislav se otočil na patě a klopýtal zpět k domu.

Karel Bukůvka stál u okna a pozoroval krajinu ozářenou měsíčním svitem, aniž z ní cokoli vnímal. Nepostřehl ani stín svého bratra mizející za rohem domu. Uvědomil si, že jeho vztek nad neschopností konečně svést vlastní snoubenku je menší, než by čekal. V podstatě plnil jen své předchozí předsevzetí, aniž by se zamyslel, zda se mu do takového podniku vůbec chce. Její odmítnutí mu přineslo spíše úlevu. Ale proč? Netoužil snad po ní? Jistěže toužil. Když byla tam venku ozářena měkkým svitem dorůstající luny, emoce se v něm vzedmuly jako mohutný příboj. Ale fungovaly jen jaksi automaticky, jako zákonitá reakce na jisté podněty. Hedvičino následné odmítnutí jako by poskytlo kýžený odklad jeho definitivnímu rozhodnutí. Ještě pořád má šanci vycouvat, aniž by byl nařčen ze zneužití dívčiny důvěry. Ještě pořád se před ním neuzavřely všechny další cesty a nemusí se tedy nezbytně vydat jen po té všemi očekávané…

Proč se před jeho vnitřním zrakem ve chvíli, kdy se hluboce zaobírá svými city k Hedvice, najednou zjevila křehká postava s pobledlou drobnou tváří a výraznýma očima? Slečna Johana je přece dítě. Není ani plnoletá. Je skoro o dvanáct let mladší než on. Nic neví o světě, nic neví o mužích a její, ač zajisté půvabná hlava místo cenných zkušeností obsahuje jen nabiflované školní vědomosti. Určitě je bystrá. Velmi bystrá. Pohled má živý, jiskrný, ale místy také zvláštně oduševnělý. Chová se noblesně a ani trochu klackovitě, jak bývá u jejích vrstevnic, než jsou dalším zušlechťováním dokopány do té správné dospělé formy, ještě obvyklé. Její noblesa je přirozená, nikoli klopotně hraná. „Vysoká rasa“, tak tomu říká jeho táta, který ještě z dětství pamatuje, jak dědeček choval dostihové koně. A nemá to nic společného s onou rasou, kterou papouškuje ten směšný německý panák.

Karel se otočil zády k oknu a nalil si vodu ze džbánu do umývadla. Trochu středověk. Bukůvkovi měli v domě koupelny s tekoucí vodou…

Vyhrnul si rukávy košile a začal si mýt ruce a obličej. Bude muset promyslet, co dál. Každopádně cítil, že tento pobyt na počátku léta bude tím definitivním mezníkem, který rozhodne, kam se jeho život bude ubírat dál. Tuctové manželství, nebo staromládenectví? Anebo…?

3

Ráno se vylouplo jako malované. Snídaně se tedy podávala na terase a přesná hodina nebyla stanovena. Hosté se sem trousili dle libosti. Mezi prvními se ukázali staří pánové Šimek a Řehoř, následováni strýcem Pavlem a tetou Sárou. Domácí pán už od kuropění objížděl své statky, ale Mutti Trude zvládala hostitelské povinnosti bravurně sama. Každého příchozího se zvesela tázala, zda se dobře vyspal, a pobízela jej, ať jen se vydatně nasnídá. Služebná v bílé zástěrce kmitala kolem hostí s kávou a kuchařka doplňovala pečivo do ošatek a nosila tácy s vajíčky a šunkou.

Téměř jako poslední se ukázaly Johana s Růžou a poté se všichni zvesela dohadovali, zda jít zabušit na dveře dlouho vyspávající Lori. Nakonec se i ona objevila a bylo na ní patrné, jak pečlivé úpravě podrobila svůj zevnějšek, než byla konečně spokojená a mohla vyrazit mezi lidi. Miloučce se na všechny usmála a svojí přízní spravedlivě počastovala oba Bukůvky, stejně jako Rudiho.

„Co se chystá?“ otázala se, zatímco jí služebná nalévala čaj.

„Dívky jdou na Květnici,“ sdělila jí Mutti Trude. „Předpokládala jsem, že se k nim přidáš.“

„A pánové?“ opáčila Lori.

„My jsme se s panem Rudim dohodli na tenisovém mači,“ ozval se starší Bukůvka.

„A vy, slečno Hedviko?“ zajímal se ihned Ladislav.

„Trochu mě bolí hlava,“ pronesla Hedvika unyle. „Myslím, že si sednu do stínu a budu přihlížet tenisové hře. Anebo si na chvilku lehnu ve svém pokoji.“

„Budeme povzbuzovat společně,“ navrhl ihned Ladislav. „Ve stínu vám bude dobře, a když bude potřeba, přinesu vám ledové nápoje.“

Představa, že s sebou na zamýšlený výlet potáhnou neustále brebentící Lori, nebyla Johaně ani trochu po chuti. Nedbale tedy prohodila:

„Minule jsi na Květnici chytila úpal, Lori. A dnes bude hezky vedro. Nevím, jestli by ti nebylo lépe ve stínu se slečnou Hedvikou a studenými nápoji.“

Neuniklo jí Láďovo zamračení, jímž na její slova reagoval. Už to jinak být nemůže. Tenhle člověk miluje snoubenku svého bratra a nenechá si ujít žádnou příležitost být s ní alespoň v relativním soukromí. Jenomže Johana se nad ním nemíní slitovat a tohle tęte-ŕ-tęte mu nedopřeje.

„Jsou tam velké kořeny a balvany,“ přisadila si tedy ve snaze odradit Lori od výletu. „Vůbec si nejsem jista, jestli máš na takovou štrapáci vhodné boty.“

Do debaty se vložil Karel Bukůvka.

„Myslím, že byste potřebovaly doprovod silného muže,“ prohlásil. „Pak vás žádné těžkosti nepotkají. Co říkáš, Láďo, nebudeš užitečnější slečnám na Květnici? Hedvice mohu zaskočit pro pití mezi sety já nebo jí zde předem připravím plný džbán i s ledem.“

Láďa jen stěží skryl, jak velmi je mu takový plán proti srsti. Nemohl se však vůči slečnám zachovat nezdvořile, proto prohodil:

„Jsem slečnám k službám, budou-li mě chtít.“

„Ale to víte, že vás budeme chtít,“ prohodila Lori koketně. „S vámi se žádných kořenů ani výmolů bát nebudeme, pane Láďo.“

Johana s Růžou si vyměnily zklamané a posléze rezignované pohledy. Z vidiny příjemného výletu ve dvou se rázem stala vyhlídka na otravnou cestu s koketující Lori a nerudným Láďou.

Před Láďou je ale nakonec zachránil strýc Pavel.

„Vy tenis nehrajete, pane Láďo?“ otázal se.

„Ale ano, hraji,“ opáčil Láďa. „Jen ne tak dobře jako patrně tito dva borci.“

„Já jsem také spíš nadšený než dobrý hráč,“ podotkl strýc Pavel. „Nechtěl byste si to rozdat na druhém kurtu?“

Láďa jen stěží skryl úlevu, že bude přece jen moci zůstat poblíž Hedviky.

„Ale ovšem, velmi rád, jestli mne slečny omluví!“

Johana si rychle vzala slovo.

„Jistěže omluví, pane Láďo.“

„Vypravila bych se do přírody s vámi,“ pravila teta Sára, „ale bohužel by takovou námahu nesnesla moje kolena. Nic se nebojte, slečny, máte-li s sebou naši zdatnou Johanku, žádná nepříjemnost vám nehrozí. V těchto končinách vyrostla a zná tady každý kamínek.“

„Však se nebojíme,“ ujistila ji zvesela Lori. „Jsem sportovní žena, teto Sáro, a v tělocvičně jsem jako doma.“

O patnáct minut později vyrazili. Část cesty kráčely dívky spolu s tenisty, vyzbrojenými raketami a pouzdrem s míčky. Tenisová sportoviště byla totiž zbudována asi tři sta metrů od domu na vyrovnané ploše pod lesem. Slečna Hedvika s nimi nakonec vůbec nešla. Tři sta metrů jí připadalo jako nepřekonatelná vzdálenost. Diváctvo tedy obstarala pouze teta Sára.

Lori téměř nedokázala skrýt zklamání. Vidina dlouhé cesty pro ni byla mnohem přijatelnější za předpokladu, že bude mít zpestření v podobě pánského doprovodu. Zůstat s tenisty však nechtěla. Co z toho, když si jí po celou dobu žádný z hráčů nebude všímat a místo toho budou ze všech sil honit ten nesmyslný míček? A ještě k tomu budou vyžadovat její obdiv za chrabré výkony. Kdepak, ona obdiv mnohem raději přijímá.

Odevzdaně tedy vykročila s děvčaty do lesa.

„Opravdu to zde znáš dobře?“ ověřovala si Růža u Johany.

Johana se zasmála.

„Jako své boty. Tedy, mimochodem,“ oslovila Lori, „ty ses sice přezula, ale přesto sis právě nejvhodnější boty nevzala. Budou tě tlačit. A také si je můžeš odrat.“

Lori přezíravě pohlédla ke svým nohám.

„Tak je oderu. Beztak už jsou okoukané.“

Johana její slova nekomentovala. Dobře věděla, že rodiče téhle dívky peněz nazbyt nemají a oblékat dceru tak, aby mohla dobře zapadnout do té správné společenské vrstvy, je stojí hodně úsilí. Pokrčila jen rameny a zhluboka vdechla první závan lesního vzduchu.

Od rozcestí pod Malou skálou začaly stoupat. Johana s Růžou šetřily dechem, zato Lori se hnala vpřed jako divá.

„Jé, co to tam je za hezkou skalku?“ zeptala se. „To je ta Malá skála?“

„Kdepak,“ odpověděla Johana. „Malá skála je celý ten kopeček vlevo. Tohle je jenom skalka, kterou jsem si v dětství pojmenovala jako Dračí zub, protože ani žádné jméno nemá.“

„Moc malebná. Co kdybychom zašly až k ní? Nedá se na ni vylézt?“

Johana s Růžou se podívaly na sebe a rozhodly se Lořinu vrtochu vyhovět. Poodešly tedy pár metrů od cesty k patě skalky.

„Jako dítě jsem nahoru lezla,“ řekla Johana.

Lori zvedla hlavu.

„Hm, však je docela schůdná,“ prohodila.

„Cože?“ vydechla Růža. „Já bych na ni tedy nevylezla ani teď, natož kdybych byla dítě.“

„A to já zase klidně,“ pronesla Lori bezstarostně.

Johana se zasmála.

„To sotva. Ani já bych tam nelezla, a to mám lepší boty než ty. Jako dítě jsem tam šplhala bosá a v kratší sukénce.“

„Nic na tom přece není,“ trvala na svém Lori. „Koukej, nejprve dáš nohu tam, pak na tamten výstupek a nad ním je v puklině spousta místa. Mrštná jsem na to dost. Ostatně jsem v dětství chodila na gymnastiku. Klidně tam vylezu i v těchto botách.“

„Nahoru možná,“ opáčila Johana. „Ale uvědom si, že dostat se dolů je pak mnohem těžší.“

„Ale co by? Dolů je to vždycky lehčí.“

„To tedy není. Lezla jsi už vůbec někdy po skalách?“

„To sice nelezla, zato jsem v tělocvičně šplhala po tyči i po laně. Byla to hračka.“

„To nemůžeš srovnávat.“

Lori se však nenechala od svého úmyslu odradit a nakročila ke skále. Popoháněla ji vidina, jak se u večeře pochlubí, co z děvčat jako jediná dokázala. Všichni tři muži, po jejichž pozornosti toužila, jsou sportsmani, kteří její výkon určitě odmění náležitým obdivem.

Lézt nahoru opravdu nebylo tak hrozné. Vhodné výstupky se přímo nabízely, a tak chtělo jen jistou dávku šikovnosti se na nich udržet.

Jakmile však vystoupala trochu výše a shlédla dolů, část Lořiny suverenity se vytratila a místo toho se jí lehoučce roztřásla kolena.

Růža se nahoru raději ani nedívala, zatímco Johana postřehla Lořino zaváhání a hbitě je využila.

„Pojď už dolů. Vylezlas obdivuhodně vysoko. Nemusíš až na vrchol.“

Její slova však měla na Lori zcela opačný účinek.

„Vždyť je to už jen kousek,“ zvolala a pevně se přidržela dalšího výstupku. Krok, dva a po chvíli skutečně dosáhla vrcholu, na jehož plošince se dalo docela pohodlně usadit.

„Juchů!“ zavýskla, ač jí srdce bilo značně poplašeně. „Je odtud nádherná vyhlídka!“

Růža se konečně odvážila zvednout hlavu.

„A kam?“ zeptala se pochybovačně. Skalka měla sotva šest metrů a svojí výškou tedy nedosahovala ani k těm nejnižším korunám stromů.

„Na dvě ustrašené holky,“ zachichotala se Lori a rozpřáhla ruce. „Připadám si jako ptááááák!“

„Jenže teď chci vidět, ty ptáku, jak se dostaneš dolů,“ zavrčela Johana.

Bohužel se ukázalo, že věděla, co říká.

Pakliže při výstupu nahoru měla Lori tu zneklidňující hlubinu za zády, nyní jí čelila tváří v tvář. Ukázalo se, že ten pohled je nad její síly. Kolena se jí roztřásla tak, že ji téměř nedokázala unést. Po prvním pokusu o sestup se znovu usadila na vrcholu, a nyní již daleko méně suverénní.

„Musíš sestupovat čelem ke skále,“ radila jí Johana. „Stejně, jako jsi lezla nahoru.“

Lori to zkusila, ale hned na druhém krůčku pod vrcholem nedokázala pod sebou špičkou nahmatat ten správný výstupek. Navíc jí kožená podrážka elegantních botek najednou klouzala nějak víc než při cestě nahoru.

„Zuj se,“ nabádala ji Johana. „Hoď boty dolů.“

„A rozedřu si punčochy,“ oponovala Lori.

„Ty si také sundej.“

„To tedy ne! Co když někdo půjde kolem?“

„Lori!“ okřikla ji Johana, „chceš se dostat dolů, nebo ne?“

Po dalších několika marných pokusech se Lori přece jen dostala o dva krůčky níže. Stále v botkách s přezkami přes nárt a v hedvábných punčochách, které už ale doznaly jistou újmu v místě, kde se koleno dotklo skály. Poté, co se jí za mohutného Johanina povzbuzování povedlo sejít na trochu širší plošinku, se jí kolena roztřásla tak, že nebyla schopna pokračovat.

„Já to nedokážu!“ zvolala hystericky a křečovitě spočívala na tom alespoň relativně bezpečném místě.

„Ale dokážeš. Podívej, když ti trochu povylezu naproti, mohu se tě už skoro dotknout.“

Johana vyšplhala asi dva metry nad zem a napřáhla k Lori ruku. K její noze, pravda, ještě nedosáhla, ale už to byl jen necelý metr.

„Ještě ty lez nahoru,“ zvolala vyděšeně Růža.

„Já se dolů dostanu,“ ujistila ji Johana. „Lezla jsem tudy už mnohokrát.“

„Co tam ale budeš platná? Chceš snad Lori snést na zádech? To vyžaduje silného muže.“

„Ale ne, Lori sleze, viď že ano, Lori?“

Lori se pohnula, ale panika, která v ní postupně narůstala, ji nyní ovládala naplno.

„Ne, já neslezu!“ ječela. „Spadnu a zabiju se!“

Johana zůstala bezradně stát.

„Nelez za ní,“ nabádala ji Růža. „Jeden ztroskotanec na skále stačí. Víš co, skočím zpátky ke hřišti a přivedu pány.“

„Ne, pány ne!“ zaječela Lori.

„Tak polez,“ využila Johana jejího strachu být zahanbena před muži, jimž chtěla původně předvést úplně jinou a úžasnější Lori.

Ukázalo se však, že panika je větší než obava z potupy. Lori se křečovitě držela skály jako přilepená a odmítala se hnout.

„Asi bude tedy opravdu nejlepší poprosit pány o pomoc,“ uznala Johana. Růža už na nic nečekala. Vrátila se na cestu, po níž přišly, a vyrazila dolů ke kraji lesa. Johana mezitím opatrně slézala. Zničit si boty a punčochy bylo tím posledním, co si přála. Fakt, že měli dost velký majetek na to, aby jí mohl otec opatřit třeba tisíc párů hedvábných punčoch, by její prohřešek nijak neomlouval. Otec s oblibou říkával, že si člověk může dovolit rozhazovat právě proto, že si rozhazovat nedovolí.

„Pořádně se drž a nedělej hlouposti,“ zavolala na Lori, když se bezpečně ocitla u paty skály. „Pánové určitě vymyslí, jak tě dostat dolů.“

Lori došla řeč. Držela se skály, třásla se a pocit paniky spolu s očekáváním blížící se potupy ji zcela ovládly.

Protože skalka nebyla nijak daleko v lese, netrvalo dlouho a v dáli mezi stromy se začaly míhat postavy.

„Už jdou,“ vydechla Johana s úlevou. Jak se skupinka blížila, všimla si, že s Růžou jdou jen dva muži. Po chvilce už rozeznala, že je to Rudi se starším Bukůvkou. Kde jsou druzí dva tenisté?

Čím více se muži přibližovali, tím více v Lori převládal strach z potupy nad strachem ze skály.

„Já slezu sama,“ zaječela, když byli muži již docela blízko, a chvatně začala sestupovat. Nyní už se vůbec nestarala o punčochy ani o boty. Hedvábnou parádu si na několika místech rozedřela tak, že jí krvácela i kůže pod ní.

„Počkej, ty hloupá,“ nabádala ji Johana.

Když byla Lori asi metr a půl nad zemí, smekla se jí noha.

„Já se neudržím, spadnu, pomoc!“ zařvala.

„Chytám tě!“ stihla ještě zavolat Johana, než zaujala co možná nejstabilnější pozici. Lori jí žuchla do náruče a obě se odkutálely kus od skály. To už k nim přibíhali muži a v závěsu za nimi Růža. Právě ve chvíli, kdy k nim dorazili, začala Lori bolestně ječet.

„Au, moje noha! Mám něco s kotníkem, auauau!“

Obě uválené dívky nyní seděly na zemi. Johana potřásla hlavou a pomalu se vzpamatovávala. Lořin jekot z bezprostřední blízkosti ji ohlušoval. Byla trochu otřesená, ale nohy měla zjevně v pořádku. Něco ale při tom pádu křuplo. A nebyl to Lořin kotník… V následující chvíli zesinala. Když se pokusila pohnout pravou rukou, bolest, která z ní vystřelila, ji píchla až v hlavě.

Muži se ale už skláněli nad naříkající Lori. Velení nekompromisně převzal Karel Bukůvka. Obhlédl Lořin kotník a vyslovil verdikt, že zlomený pravděpodobně nebude.

„Není v nijak nepřirozené poloze. Dovolíte, abych se ho dotkl?“ zeptal se Lori. Ta odevzdaně přikývla a hned při jeho dotyku pronikavě zaječela. S kotníkem se ale zjevně dalo hýbat.

„Bude vymknutý,“ pronesl Karel s jistotou.

„Jak dostaneme Lori domů?“ staral se Rudi. „Mám zaběhnout pro povoz? Sem nahoru ale nevyjede.“

„Není třeba, odneseme ji my dva. Byl jsem ve válce. Vím, jak přenášet raněné. Slečno Lori, podám vám teď ruku a zkusíte se postavit na zdravou nohu, ano?“

Zatímco muži obletovali Lori, která zjevně usoudila, že pokud už je za raněnou, je třeba si mužskou péči vychutnat až do dna, Růža se přitočila k Johaně a pomohla jí vstát.

„Jsi celá?“ zeptala se a vzhledem k tomu, že Johana stála na nohou pevně, sama si i odpověděla: „Jak vidím, horalka se nezapře. Zato kdybys nechytila Lori, byť je o půl hlavy větší než ty, byla by na cucky. Co ji to napadlo, přece jen lézt dolů?“

Zatímco hovořila, oprašovala Johaně ze zad jehličí.

„Děkuji,“ řekla Johana. „Nemám něco roztrženého?“

„Kupodivu ne,“ ujistila ji Růža a jala se oprašovat jí rukáv.

„To už je dobré,“ ucedila Johana mezi zuby. Ruka jí bezmocně visela, ale když se na ni nesahalo, dala se bolest snést. Levačkou si raději pravý rukáv oprášila opatrně sama.

Mezitím muži vytvořili pod Karlovým velením z rukou sedátko a shýbli se, aby Lori mohli vysadit.

„Slečno Růžo nebo Johanko, pomohly byste prosím slečně Lori, aby měla co nejlepší pohodlí?“ požádal je Karel. Posléze se zpytavě podíval na Johanu.

„Vy máte obě nohy celé, zdá se,“ ujišťoval se. „Opravdu se vám nic nestalo?“

Johana se na něj podívala s posměchem v očích. Je stejný jako všichni ostatní. Také se nechá nachytat ječící hysterkou, aby skákal jenom kolem ní. Střet jejich pohledů trval sotva půl vteřiny. Mezitím totiž Lori s pomocí Růženy zaujala co nejpohodlnější pozici na improvizovaném sedátku z mužských rukou a poté, co ji oba muži pozvedli, se nechala odnášet jako královna směrem k domu.

„O mě se nestarejte,“ vyslala Johana za Bukůvkou opožděnou odpověď. „Umím si poradit sama. A nohy mám zdravé.“

Růža se držela poblíž nosičů v domnění, že Johana jde ihned za nimi. Karel Bukůvka však řekl:

„Vaši pomoc už nepotřebujeme, slečno Růžo, děkujeme. Myslím, že byste měla dělat společnost slečně Johance. Zdá se mi poněkud otřesená. A ostatně není divu po takovém zážitku. Ale podle toho, co jsem viděl, myslím, že kdyby uskočila, místo aby slečně Lori dávala záchranu, dopadla by slečna Lori mnohem hůře.“

Růža tedy na Johanu počkala, zatímco se muži s Lori vzdalovali.

„My se asi také vrátíme, že?“ zeptala se Růža.

„Budeme muset,“ přiznala Johana. „Víš, něco se mi stalo s rukou. Myslím, že něco hodně špatného. Nedá se s ní vůbec hýbat.“

Růža se chytila za ústa.

„Pane na nebi, proč jsi nic neřekla?“

„Co bych říkala? S rukou domů dojít mohu. Případně k doktorovi, což bude asi nakonec rozumnější. Bydlí hned na konci Tišnova u sanatoria a je to k němu stejně daleko jako domů.“

„K vám domů ho ale stejně zavolají kvůli Lori, ne?“ namítla Růža.

„No vidíš, to je pravda. V tom případě můžeme vyjít na silnici a jít mu k Tišnovu naproti. Cestou nás nabere a ještě se svezeme. A když doma usoudí, že doktora na Lořin kotník nepotřebují, nebude se muset volat extra kvůli mně a dojdu si k němu sama.“

„Jezdí automobilem?“

„Ano, pan doktor je pokrokový.“

Tou chvílí začalo Johanino dlouhé martýrium. Poraněná ruka hbitě natékala a bolela při sebemenším pohybu a otřesu způsobeném každým, byť opatrným krokem. Doktora cestou nepotkaly, až se nakonec doploužily do jeho tišnovského domu, kde měl v přízemí ordinaci. Tam jej však nenašly. Sestra jim sdělila, že jezdí po pacientech.

„Dokonce jel k vám, slečno Pivcová,“ dodala. „Kvůli čemusi jej potřebovali v domě.“

„Ale jak to, že jsme se minuli?“ podivila se Johana. „Šly jsme už skoro od Lomničky po silnici.“

„To já nevím. Možná si udělal ještě zajížďku k jinému pacientovi. Teď vám nezbývá než na něj počkat. Anebo byste si chtěla zatelefonovat panu otci, aby pro vás přijel?“

„To určitě ne,“ opáčila Johana spěšně. „Na pana doktora počkám.“

Sestra jí mezitím zběžně prohlédla ruku a zavrtěla nad ní hlavou.

„Nevím, nevím, slečno Pivcová, tohle asi nevypadá dobře. Nechci vás strašit, ale zdá se mi, že máte snad v předloktí zlomené obě kosti. Nechápu, jak jste s tím mohla ještě někudy pochodovat. Znehybním vám to, jak budu moci, lehnete si a musíme počkat na pana doktora.“

Ač byla sestra zručná, ošetření pro Johanu nebylo právě nejpříjemnější. Vyděšená Růža na ni čekala v předpokoji a nervózně si hryzala nehty.

Pana doktora se nemohly dočkat.

„Nemám přece jenom volat k vám domů?“ otázala se sestra, když mnohem později nahlédla do čekárny, kde Johana ležela s podloženou rukou na kanapi a Růža posedávala na židli. „Pan doktor dnes nemá ordinační hodiny a jezdí po pacientech. Mívá někdy návštěvy až dlouho do večera. Zeptala bych se, jestli je ještě u vás a aby sem přijel. Poledne dávno pryč, blíží se druhá a doma jistě mají starost, kde jste.“

„Ale nemají,“ opáčila Johana. „Měly jsme být venku přes poledne. Pan doktor už od nás beztoho odjel. Dívka, co je u nás na návštěvě, měla ten kotník určitě jen vymknutý.“

„Dívka? Pana doktora volali kvůli pánovi, kterého při tenise seklo v zádech,“ podivila se sestra.

Johana s Růžou se podívaly na sebe.

„Tak je to,“ řekly. „Proto jsme se minuli,“ dodala Johana. „A proto jsi na kurtech ty druhé dva muže nenašla.“

„Kvůli kotníku tedy pana doktora od nás nevolali?“ ujišťovala se Johana.

„Ne, jen kvůli tomu pánovi.“

„Aha,“ pochopila Johana. „Zřejmě byl ještě u nás, když přinesli Lori. Ta tedy měla štěstí. A my tu teď hloupě trčíme. Opravdu myslíte, že ta ruka je zlomená a nespraví to octan?“

„No tedy slečinko, vám ale rychle otrnulo. To víte, že je zlomená. Na takové zjištění ani pana doktora nepotřebuji. A víte, co si myslím? Že vám ji ani sám nenapraví a pošle vás do Brna na chirurgii. Bylo by tím pádem nejlepší, kdybyste si zavolala tatínka a on by vás tam odvezl rovnou. Byla byste tam dříve a dříve by se vám dostalo řádného ošetření. Takto jen ztrácíte čas a ta patálie v ruce se vám zhoršuje.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osud tančil charleston.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.