Agentka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Whitton

Agentka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Hana Whitton, 2018

Cover Photos © NaDo_Krasivo, Olga Souslová /

Shutterstock.com

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7597-227-9

ISBN e-knihy 978-80-7597-282-8 (1. zveřejnění, 2018)

I.

Amy Mannová se zahleděla z okna kanceláře své literární agentury na rušnou oxfordskou ulici High Street, lesknoucí se deštěm. Do Vánoc sice mnoho nechybělo, ale anglická zima se přihlásila tradičními lijáky. Doubledecker, který se důstojně kolébal hlavní dopravní tepnou směrem k St. Aldate’s a pak dál k Temži, připomínal osvětlený koráb plavící se houstnoucí tmou tím mořem dopravy.

V Praze touhle dobou obvykle sněžilo a ojíněné stromy připomínaly velké bělostné kytice, vybavila si dávnou vzpomínku z dětství.

Jenže od té doby uplynulo už hodně let. Amélie, které se tady říkalo Amy, odjela hned po studiích na praxi do jednoho britského nakladatelství a podařilo se jí úspěšně prosadit. Dobrá znalost několika jazyků jí zajistila místo literární agentky a časem si založila v Oxfordu vlastní literární agenturu.

Začátky to nebyly lehké a znamenaly mnohé odříkání. V agentuře vysedávala od časného rána do noci, ale nakonec mohla firmu přestěhovat z oxfordského předměstí do městského centra a zmohla se také na asistentku a řadu externistů.

Po českém domově se jí často zastesklo a občas pomýšlela na návrat – neměla se však ke komu vracet, protože rodiče jí dávno zemřeli. Prahu nicméně nepřestávala navštěvovat pracovně a se známými a přáteli zůstala v pravidelném kontaktu.

„Žiju jako klášternice,“ tvrdila, když se s nimi setkala během některé ze služebních cest nebo na knižních veletrzích.

Hlasité zapípání mobilu ji teď vytrhlo z proudu myšlenek a vzpomínek. Natáhla se pro něj a na displeji si přečetla upomínku na dnešní večírek ve Woodlandu, kde bydlela. Woodland byla hezká vesnice kousek od Oxfordu, kde téměř každý znal každého. Odmítnout účast na předvánoční party, na kterou se ne každému dostalo pozvání, by se rovnalo společenské sebevraždě.

Amy, která se sem přistěhovala poměrně nedávno, navíc usoudila, že nastal nejvyšší čas, aby se konečně pořádně seznámila s Woodlandskými, jež zatím znala – s výjimkou sousedů ovšem – pouze od vidění.

Znovu se podívala na poblikávající zprávu. Tenhle reminder si nastavila už před nějakou dobou a pak to všechno vypustila z hlavy.

Tiše zaúpěla, protože na celou tuhle slavnou party úplně zapomněla. Po dnešním rušném dni v agentuře toužila pouze po jediném – rychle si doma v mikrovlnce ohřát večeři, usadit se s ní před televizi a pustit si nějaký nenáročný film, který už viděla přinejmenším stokrát.

„Tak vám letos paní Sandra poslala pozvánku. Jistě proto, že jste ta agentka,“ okomentovala Amyina sousedka Alice, obstarožní dáma vyznačující se přebujelou zvědavostí, elegantní kartičku z ručního papíru, kterou Amy doručili. „Zato mně jako obvykle ne.“

„Já jsem ale pouhá literární agentka, Alice. Prodávám překladová práva na knihy, jak už jsem vám kdysi vysvětlila. Já nešpióním,“ zasmála se Amy.

Alice si ji nicméně změřila podezíravým pohledem, z něhož se dalo vyčíst, že jí moc nevěří.

Amy teď vytáhla z diáře onu elegantní pozvánku. Party se konala ve Staré farmě, což byl zavádějící název. Na tom luxusním, zcela zrenovovaném sídle, které Sandře Ellis-Newportové patřilo, nebylo nic starého, a že to kdysi bývala hospodářská usedlost, připomínaly jen rozlehlé pozemky, které k domu přiléhaly.

Bylo jí jasné, že Sandra, se kterou se stačila trochu spřátelit, by jí absenci na tomhle elitním dýchánku nikdy neodpustila.

Budou tam určitě podávat tradiční vánoční pečivo a svařené víno, povzdychla si, a jako by v tu chvíli pocítila na jazyku nahořklou chuť náplně z přeslazených košíčků mince pie a také trpkost okořeněného svařeného vína. Bez toho se žádná předvánoční slavnost neobešla.

Znovu si ztěžka povzdychla a vrhla rychlý pohled na hodinky. Bylo za deset minut šest. Naproti v obchodě Marks and Spencer budou mít ještě otevřeno. Může tam koupit Sandře nějakou pozornost.

„Budete dneska ještě něco potřebovat, Amy?“ ozvalo se ode dveří, do nichž nakoukla její asistentka Claire. Nakrátko ostříhané plavé vlasy se jí ve světle zářivek zaleskly kovově jako nablýskaná přilbice.

„Pro dnešek je to všechno, Claire. Už takhle jsem vás zdržela, a při pátku k tomu.“

Claire mávla rukou. „Dneska mám čas. Derek vyrazil někam na fotbal. A teď, v dopravní špičce, navíc určitě uvíznu v Botley. Takže není kam spěchat.“

Amy se zasmála. Oxfordská dopravní tepna Botley Road byla nechvalně proslulá dopravními zácpami a každý se jí, pokud to šlo, raději vyhnul.

„V tom případě byste mohla zaběhnout naproti do Markse a Spencera a koupit mi tam něco na dnešní party. U nás ve Woodlandu mě totiž pozvali na předvánoční večírek na Starou farmu a já na to zdárně zapomněla. Nechci se tam objevit s prázdnýma rukama.“

„Na Starou farmu?“ Claire se na tváři pokropené světlými pihami objevil téměř nábožný výraz. Woodland trochu znala, a tak věděla, že se ne každému dostane od Sandry Ellis-Newportové pozvání na Starou farmu.

Amy se té uctivosti, která se jindy poněkud nekonformní Claire náhle zračila v očích, musela usmát. Dosud si na tohle snobství nezvykla. Hodnotila lidi podle charakteru a schopností, ne podle velikosti jejich domu a majetku. Věděla, že se v tomto ohledu nikdy nepředělá, a byla tomu ráda.

„Přesně tak. Na Starou farmu.“ Užuž málem dodala něco o ztraceném večeru, ale nechtěla brát Claire iluze.

„Taky bych se tam někdy ráda podívala,“ zatoužila závistivě Claire.

„Však není všem dnům konec,“ uklidnila ji Amy, „jednou se toho jistě dočkáte.“ A pak ji v rychlosti instruovala, co na tu slávu zakoupit.

Amy zamkla kanceláře, zakódovala hlavní dveře a potom sebrala aktovku a dárky pro Sandru, které jí stačila obstarat Claire – kytici růží a luxusní balení šampaňského Dom Perignon. Zamířila k výtahu, protože se jí s tím nákladem nechtělo vláčet po schodech.

Naposledy se ohlédla po kanceláři. Literární agentura Amy Mannové hlásala do příšeří v chodbě naleštěná měděná tabulka její firmy. Její firma dnes zabírala valnou část prvního patra výstavného domu na rohu High Street a Cornmarketu v centru Oxfordu. Amy se ani teď neubránila úsměvu, když si opět vzpomněla na své podnikatelské začátky v titěrném kamrlíku na městské periférii. Lehké nebyly, ale vyplatilo se to.

Ten Sandřin vánoční večírek ve mně vyvolává přehnaně nostalgické vzpomínky, pomyslela si a raději rychle přivolala výtah.

„Tak vidím, že nejsem jediný, kdo tu ponocuje!“ ozvalo se z něj, když se dveře kabiny tiše otevřely.

Amy, dosud poněkud ztracená v onom nostalgickém vzpomínání, sebou poděšeně trhla. „Já myslela, že tu jsem už sama! I když by mě nemělo překvapit, že narazím právě na vás!“ zasmála se pak.

Ten opozdilec byl právník Alex Scott, jehož firma sídlila v posledním patře. Tradovalo se o něm, že na pracovišti snad i přespává, protože v kanceláři setrvával dlouho do noci a trávil tu většinou také soboty a neděle.

Claire, které dlouhodobý vztah se skorosnoubencem Derekem nezabránil v tom, aby se zajímala o ostatní muže, někde zjistila, že Alex Scott je starý mládenec. „Stál by za hřích,“ svěřila se Amy se svým názorem, „i když ne pro to, jak vypadá, ale protože je prachatý.“

Alex, na němž bylo vidět, že fitcentrum rozhodně nepatří k oblíbeným místům, kde tráví volný čas, připomínal dobráckou tváří s brýlemi a bradkou hodného strýčka. Amy se nedovažovala odhadnout, kolik let mu asi tak může být. Zato Claire podobnými zábranami netrpěla a Scottův věk přidrzle označila za něco mezi padesátkou a hrobem.

„Však i u vás v kanceláři se často svítí dlouho do noci, a vsadím se, že to není Claire, kdo tam vysedává,“ řekl jí na to Alex s úsměvem. Tahle energická štíhlá tmavovláska se mu líbila. Měla v sobě jiskru, která většině Angličanek chyběla. Možná je načase, abych s tím staromládeneckým způsobem života skončil, pomyslel si teď, jako pokaždé v poslední době, když Amy potkal.

Amy se zasmála. „Vám to můžu prozradit – já se sem asi ještě zítra budu muset vrátit. Po Novém roce mě čeká pár služebních cest, a nějak to všechno nestíhám.“

„Ani já ne,“ potřásl hlavou Alex. „A zítra budu v kanceláři zcela určitě.“

Výtah se zastavil a dveře se neslyšně otevřely. Alex dal Amy přednost a pak se k ní obrátil s návrhem: „Co kdybychom si tedy zítra zašli na oběd, Amy? Už nějakou dobu mi to slibujete.“

To mi ještě dneska chybělo! pomyslela si Amy zdrceně. Alex Scott jí byl sice sympatický, ale tím to začínalo a končilo. Plané naděje mu dávat nechtěla.

„Uvidím,“ odpověděla nakonec neutrálně. „Já opravdu nevím, jestli sem zítra dorazím, i když bych měla. Ve Woodlandu máme totiž dneska večer vánoční party. Může se to protáhnout.“

Alex se zatvářil pobaveně, i když ho to nevyslovené odmítnutí zamrzelo. „To chápu. Tak hlavně opatrně s tím svařeným vínem!“

„Na to se spolehněte!“ Amy mu mávla na pozdrav, dívce v recepci popřála hezký víkend a pak Alexovi zmizela v davu na ulici.

Do velkého nákupního centra West Gate, kde nechala jako obvykle zaparkované auto, to Amy měla z kanceláře jen pár kroků. Obchody už byly většinou zavřené, zato v místních kavárničkách a restauracích, kterých tu bylo bezpočet, panoval čilý předvíkendový ruch. Do Amy se opřel ledový vítr, jako by jí chtěl připomenout, že zima je skutečně tady. Přitáhla si úžeji k tělu dlouhý tmavomodrý kabát, který si nechala rozepnutý, zlákána tím zdánlivě mírným počasím.

U automatů, kde se platilo za parkování, se táhla dlouhá fronta, ale Amy byla ráda, že tu není sama, i když to znamenalo další zdržení. Opuštěná, liduprázdná podzemní parkoviště jí nepřestávala připomínat scény z hrůzunahánějících thrillerů.

Amyin bentley přátelsky pípl, když ho odemkla dálkovým ovládáním. Stačila však sotva uložit dárky pro Sandru na zadní sedadlo a usadit se za volant, když jí neodbytná melodie z mobilu ohlásila příchozí hovor.

„A to jsem si myslela, že tu není signál!“ povzdychla si a přepnula na handsfree.

„Amy? Ahoj, tady Pat,“ zachraplalo to z telefonu. „Slyšíš mě? Ten krám má zase nějak slabý signál.“

To je to poslední, co mi ještě chybělo! Že si ale Pat dovede vždycky vybrat pravou chvíli, usoudila Amy a přepnula raději handsfree zpátky na mobil. Patiny historky se za jízdy nedaly poslouchat, a to ani s handsfree.

Patricia, které nikdo neřekl jinak než Pat, byla sice dobrá a dlouholetá kamarádka, ale na jeden z jejích nekonečných telefonátů, líčících obvykle Patina strhující životní, a hlavně milostná dramata, teď nebyl zrovna vhodný okamžik.

„Pat, ráda tě sice slyším, i když je tu fakt slabý signál, ale nemám moc času. Pokud to není něco urgentního…,“ začala Amy v naději, že se tentokrát líčení jednoho z Patiných soukromých hororů vyhne.

„Právě že to urgentní je! Jinak bych ti nevolala v pátek večer, kdy budeš určitě už i ty na cestě na víkend. Zahlédla jsem totiž Jeffa s nějakou šestnáctkou.“

Že jsem se vůbec ptala, pomyslela si sklesle Amy. Všechny Patriciiny záležitosti jsou přece vždycky urgentní a musí být vyřešeny nejlépe ihned. Takhle to bylo odjakživa, od chvíle, kdy ji Amy poznala. Pat tehdy byla, stejně jako Amy, podnájemnice ve starém viktoriánském domě. Ani jedna z nich si nemohla dovolit vlastní bydlení, a tak si pronajaly pokoj v té chátrající nemovitosti na okraji Oxfordu, jejíž prostorná hala i velký přijímací salón s mohutným krbem vypovídaly o lepších časech. Do patra tam vedlo úzké schodiště a Amyin pokoj musel být kdysi lepší kamrlík pro služku, do něhož se vešlo pouze lůžko a její kufr.

Její sousedka Patricia si k ní po jednom obzvlášť hlučném rozchodu s tehdejším partnerem přišla vylít srdce. A tak to už zůstalo – Amy se jí stala věčnou utěšitelkou, agony aunt, jak se tomu tady říkalo, i když se pak odstěhovala.

Pat mohla nyní úspěšně vést vlastní marketingovou firmu a bydlet stejně jako Amy ve vlastním domě, ale její soukromý život zůstával nadále chaoticky neuspořádaný.

Po pravdě řečeno, Amy se ani příliš nedivila, že si kamarádčin nejnovější objev Jeff našel nějakou šestnáctku, jak se Pat vyjádřila. Byl totiž o dobrých patnáct let mladší, a navíc o sobě byl přesvědčený, že je neodolatelný.

„Neměla bys dělat ukvapené závěry, Pat,“ poradila jí Amy, i když věděla, že její slova nepadnou na úrodnou půdu. „Třeba jen potkal nějakou náhodnou známou.“

„Tohle není ukvapený závěr, Amy! Už delší dobu je mi jasné, že něco není v pořádku. Jeff… ochladl. Prostě na mě kašle. Celé dny je někde pryč. A já si právě od tohohle vztahu tolik slibovala…“ V mobilu se ozval táhlý vzlyk.

Amy si unaveně přejela rukou po tváři. Kolikrát už podobné situace s Pat prožívala? Nespočítala by je. Dneska však neměla čas ani náladu na to, aby jí dělala vrbu a naslouchala výčtu plastických operací, které stárnoucí Pat podstoupila, jen aby udržela krok s čím dál mladšími milenci.

„Chápu tě, Pat, jistě to není lehké,“ odpověděla jí Amy obvyklou frází, za niž se vzápětí zastyděla. A tak rychle dodala: „Teď to s tebou rozebírat nemůžu – jsem totiž v podzemním parkovišti na West Gate. Dneska večer ještě něco mám, ale pak ti zavolám.“ Toho slibu zalitovala v okamžiku, kdy ho vypustila z úst. „Bude to ale dost pozdě…“

„Tak jo,“ zachraplalo to opět z mobilu. „Tak zatím.“

Amy si oddychla, přepnula zase na handsfree a ve chvíli se zapojila do proudu vozidel spěchajících z Oxfordu někam na víkend.

Proud spěchajících vozidel jako obvykle výrazně zpomalil v Botley Road a Amy jen s beznadějným povzdechem naslouchala neradostným dopravním prognózám linoucím se z autorádia.

Vrhla rychlý pohled na hodinky. Bylo už půl deváté. Napadlo ji, že by bylo možná lepší ten vánoční večírek, který začal před půldruhou hodinou, prostě vypustit.

Takové faux pas si však v malé vesnické komunitě nemohla dovolit.

Potlačila silné nutkání zatroubit na řidiče, který v autě před ní musel snad usnout. Nakonec se pohnul i on a s ním také celá dopravní kolona. Amy odbočila doprava a ve chvíli za sebou zanechala obávanou Botley Road. Světla Oxfordu se postupně vytrácela a Amy se zanedlouho ocitla na silničce klikatící se mezi zahradami. Stáhla okénko a svěží chladný vzduch provoněný příjemným pachem deštěm zvlhlé půdy a tlejícího listí a také kouřem z ohnišť v krbech, který se dychtivě vedral dovnitř, vmžiku zahnal dotírající únavu.

Zahnula do aleje vzrostlých dubů, nakrátko zaváhala, zda se nejprve nezastavit doma, ale pak tu lákavou představu zavrhla a zamířila ke Staré farmě na konci vesnice. Luxusně zrekonstruované hospodářské stavení, které nyní připomínalo spíš menší zámeček, zářilo do tmy rozsvícenými okny. Na široké příjezdové cestě bylo světlo skoro jako v poledne.

Amy zaparkovala hned na jejím okraji a v zrcátku nad přístrojovou deskou si rychle překontrolovala make-up.

S tím teď už nic nenadělám, usoudila sklesle a nanesla si v rychlosti jen trochu lesku na rty.

Pohodlné boty, ve kterých obvykle řídila, vyměnila za lodičky s vysokými podpatky a pak sebrala ze zadního sedadla kytici a šampaňské a vydala se k domu.

Majordom, hlídkující u dveří, aby ohlásil příchozí opozdilce, se právě chystal zhostit svého úkolu, avšak hostitelka Sandra ho předběhla. Vykročila rychle k Amy a objala ji. Amy si na tenhle familiární způsob vítání nezvykla ani po létech, věděla však, že v Sandřině případě představuje vrcholný projev přátelství, a tak ho také přijala.

„Měla jsem strach, že už nepřijdete, Amy. A to by byla velká škoda. Bez vás by večírek nebyl to ono. Vnesete do něj vždycky takový esprit!“

Sandra byla vysoká, štíhlá, tak trochu kostnatá žena s popelavými, snad plavými, snad šedivými vlasy, sestříhanými do momentálně módního účesu, jemuž se říkalo bob. Amy se neodvažovala odhadnout, kolik jí asi tak může být let, i když bylo zřejmé, že má mládí dávno za sebou. Sandřin manžel trávil většinu času na nekonečných služebních cestách, a tak si bezdětná Sandra krátila dlouhou chvíli pořádáním společenských večírků a různých charitativních akcí. K okolí si přesto zachovávala rezervovaný odstup, ale s Amy se překvapivě brzy spřátelila, a to nejen proto, že v ní pro její cizokrajný původ viděla jakousi exotickou ozdobu každé své party.

A Amy ji měla docela ráda pro její suchý humor a svérázný pohled na svět.

„Lichotíte mi, Sandro,“ zasmála se Amy, kterou v tu chvíli napadlo, že Pat by jistě místo slůvka „esprit“ užila termín „šmrnc“. „A omlouvám se za ten pozdní příchod. Zdržela jsem se v práci. Konec roku se blíží, tak je toho nutné ještě spoustu zařídit. Však to znáte.“ S tou omluvou jí předala růže a šampaňské.

„Děkuju, Amy. Vy nikdy nezapomenete!“ Sandře ta pozornost udělala zjevně radost. „A teď – můžu vám nabídnout svařené víno a mince pie?“ ujala se Sandra role hostitelky a pokynula jedné ze servírek, aby jim ty dobroty přinesla.

Amy by ji nejraději požádala o kávu, aby zahnala únavu, která na ni ve vyhřáté místnosti znovu zaútočila.

„Jistě. Těšila jsem se na to celý den,“ zalhala způsobně.

Sandra se pak omluvila s tím, že se musí věnovat ostatním hostům. „Neutečte mi ale, Amy. Ráda bych znala váš názor na přípravu vánočních oslav ve Woodlandu, zejména na ten chystaný koncert.“

Amy jí to slíbila a pak usrkávala svařené víno, trochu nahořklé přidanými ingrediencemi, ale bohatě pocukrovaný košíček vyplněný směsí z rozinek, kandovaného ovoce a pomerančové a citrónové kůry nenápadně odložila na servírovací stolek.

Pohledem přitom bloudila po rozlehlém salónu zařízeném mahagonovým nábytkem a koženými klubovkami a pohovkami.

To jistě nákladné, ale neútulné vybavení jí silně připomínalo staromládenecké zařízení strýčkovy pražské vily, kterou jako dítě navštěvovala. Vše jí tam tehdy přísnou ponurostí nahánělo tak trochu strach.

Ani v salónu Staré farmy se člověk necítil zrovna jako v útulném domově, pomyslela si. Napadlo ji přitom, že v té sterilní strohosti budou její růže působit jaksi nepřístojně.

I přes poměrně pozdní hodinu zde bylo pořád dost hostů; Amy z nich většinu znala pouze od vidění. Do Woodlandu se sice přistěhovala už před nějakým časem, ale časté služební cesty a agentura v Oxfordu jí nedovolily trávit zde příliš mnoho času.

Její pozornost upoutal muž opírající se ležérně o krbovou římsu. Amy neuniklo, že na ni nenápadně odložil vánoční mince pie.

Mohlo mu být něco mezi pětačtyřiceti a padesáti. Světle kaštanové vlasy měl na skráních prošedivělé a v modrých očích jako by se skrýval stín utajovaného smutku.

Amy se jeho typicky anglosaská tvář zdála povědomá, jméno si k ní však připojit nedokázala.

Musela jsem se s ním už někde setkat, asi ve Woodlandu, kde také jinde, usoudila.

Obrátila se k Sandře, která se u ní opět objevila, tentokrát s mísou pocukrovaných vánočních košíčků, které se rozhodla distribuovat sama.

„Mohla byste mi připomenout, kdo je ten gentleman opírající se tak nenuceně o krbovou římsu? Je to trapné, ale nějak si nedovedu vybavit jeho jméno, i když jsem se s ním už určitě někde setkala.“

„To je Tom, tedy Thomas Trevor. Je to majitel nakladatelství specializujícího se na odbornou a akademickou literaturu. Možná ho znáte spíš z branže než z Woodlandu.“ Sandra se k ní pak naklonila a dodala šeptem téměř spikleneckým: „Přednedávnem ho opustila manželka. Utekla od něj. Nechala ho ve Woodlandu se dvěma dětmi. Tedy oni jsou Nathan a Ellen téměř dospělí, ale i tak… Byl to slušný skandál, to vám tedy povím.“

Amy netušila, co na to říct.

Sandra, potěšena jejím překvapeným výrazem, pokračovala dál tajnůstkářsky: „A asi byste měla ještě vědět…“

„To je dobře, že jste to nakonec stihla!“ přerušil Sandru ve chvíli, kdy se chtěla s Amy podělit o pikantní podrobnosti ze života sousedů Trevorových, muž, který se k nim připojil. „Tady paní Sandra nás všechny držela celý večer v napětí, že má přijít jistá agentka.“

Muž připomínal ilustraci z příručky pro úspěšné manažery. Zdál se až příliš dokonalý a Amy napadlo, že si o sobě jistě myslí, jak je neodolatelný a krásný.

„Myslím, že jsme si nebyli dosud představeni,“ pronesla Amy poněkud odměřeně a se škrobeností, jakou odkoukala od Sandry. Unavovalo ji nicméně opět někomu vysvětlovat, že ona je literární agentka. A neméně ji unavovalo, že se s ní tenhle laciný krasavec pokouší navázat známost pomocí tak průhledného triku.

„Ach, promiňte, já úplně zapomněla!“ zděsila se Sandra naoko svého domnělého faux pas. „Seznamte se s Maxmiliánem, Amy.“ Chtěla ještě něco dodat, ale Maxmilián se jí opět vložil do řeči.

„Stačí jen Max, Amy,“ zazubil se na ni nepřirozeně bělostným chrupem a pročísl si přitom naučeným pohybem plavé vlasy. Na malíčku se mu přitom zaskvěl velký prsten, jakým se patrně honosila jen hrstka absolventů nějaké vybrané univerzitní koleje. „Působím jako expert v investicích,“ dodal důležitě a sledoval, jakým dojmem to na ni zapůsobí.

Amy nehnula ani brvou. S podobnými typy se bohužel setkávala až příliš často. „Amy Mannová, těší mě, Maxi,“ zalhala, a ani se to nesnažila skrývat. „Já zase působím v literární agentuře.“

„Ááá,“ vyrazil ze sebe Max, aby tak dal najevo svůj obdiv. „To musíte jistě znát tamhle nakladatele Toma Trevora.“

„Ani s ním jsme si nebyli představeni.“ Amy se však na Maxe tentokrát usmála. S Thomasem Trevorem by se seznámila ráda, a proč k tomu nevyužít právě přidrzlého Maxe?

„Dovolte, ať to napravím,“ ujala se opět slova Sandra a odložila podnos s mince pies.

K Thomasovi se ale dřív, než mohla svá slova proměnit ve skutek, přihrnula oslnivá blondýna. Ani silná vrstva make-upu nedokázala zakrýt, že tou oslnivou blondýnou bývala spíš před mnoha léty. Štíhlými prsty s dlouhými purpurovými nehty obemykala malý džbánek se svařeným vínem.

Amy napadlo, že to připomíná dravčí pařátek zaťatý do kořisti. Mluví ze mě žárlivá rivalita, pomyslela si vzápětí. Měla bych se už jednou smířit s tím, že podobnou oslnivou krasavicí s dlouhými bordó nehty prostě nikdy nebudu. Potěšilo ji, že při tom poznání pocítila úlevu.

„Vidím, že je o našeho Toma velký zájem, teď, když je zase volný!“ zasmál se neupřímně a tak trochu závistivě Max.

Sandra vrhla po Amy pohled, který jako by říkal: Nejhorší drbny jsou mužští.

„To je Jean, tedy ta dáma, co právě mluví s Thomasem. Pojďte, musím vás s nimi seznámit, Amy. Jean je u nás dneska poprvé, protože teprve přednedávnem koupili tu starou usedlost na samotě za Woodlandem.“

„Myslíte tu, které se říká Na Opatství?“ zeptala se pro jistotu Amy. Rozlehlý dvorec byl po nějaký čas opuštěný, protože za něj původní majitel požadoval nehorázné peníze. Zdálo se tedy, že Jean nouzí patrně netrpí.

„Přesně tak,“ přikývla Sandra. „Ovšem měla bych mluvit spíš v jednotném čísle. Jean a její manžel se totiž rozhodli žít odděleně krátce poté, co se sem přistěhovali.“

„Jenže teď to prý vypadá nejen na odloučení, ale přímo na rozvod,“ dodal důležitě Max, zasvěcený do místních záležitostí podle všeho víc než Sandra.

„Tak?“ Sandra jen v údivu pozdvihla obloučky pěstěného obočí. „Tak pojďte, Amy, ať vás konečně seznámím.“

Amy v tu chvíli nebylo jasné, zda chce Sandra setřást vlezlého Maxe, anebo zda hodlá vysvobodit Thomase ze spárů rozvádějící se Jean.

V případě Maxe se její taktika minula cílem, protože je následoval ke krbu, kde postával Thomas s Jean.

„Už nějakou dobu se tady s Amy dohadujeme, odkud vás Amy tak asi může znát,“ vložila se Sandra Thomasovi a Jean do hovoru, který byl spíš Jeaniným monologem.

„My jsme přece staří známí!“ zasmál se Thomas a nezastíral přitom úlevu, že ho někdo konečně zbavil Jeanina soustředěného zájmu. „V Londýně na knižním veletrhu jsem se stavil několikrát u vašeho stánku.“

„Ach,“ to bylo to jediné, na co se Amy zmohla. Sympatického Thomase Trevora si totiž z veletrhu vůbec nepamatovala.

Možná se soustřeďuji příliš jen na to, kdo pro mě může být perspektivním obchodním partnerem, uvědomila si náhle a pragmatičnost vlastního jednání ji poněkud zaskočila.

„V tom případě jsme tedy skutečně staří známí,“ odpověděla proto raději Thomasovi rychle.

„Já vám to říkala, Amy!“ zasmála se Sandra. „Vy dva si toho máte jistě hodně co povědět.“ A pak se omluvila a vydala se věnovat nyní už řídnoucí skupině hostů.

Max se chopil příležitosti a zabral si Jean pro sebe. Mohla se rozvádět, ale bohatá být nepřestala, takže se jí poradce v investicích může jistě hodit.

Mezi Amy a Thomasem se nakrátko rozhostilo téměř rozpačité ticho.

„Vydáváte prý hlavně odbornou literaturu. Tedy ve svém nakladatelství,“ přerušila je po chvíli jako první Amy.

„Ano,“ přikývl Thomas. „To proto jsem vás na tom veletrhu vyhledal. Vím, že se vaše agentura specializuje právě na odborné tituly. To jsem ovšem netušil, že její majitelka je moje sousedka z Woodlandu.“

A to moc hezká sousedka, která se mi líbí. Tohle si však zatím nechal pro sebe. S Amy si tenkrát v Londýně promluvit nestačil, ale nedalo mu velkou práci zjistit adresu její agentury i to, že bydlí ve Woodlandu. Nevěřil svému štěstí.

„Musíme to spolu probrat, pokud souhlasíte. Tedy tu možnou spolupráci,“ dodal rychle, jako by se bál, že mu Amy najednou zmizí. „Na veletrzích není na nerušený rozhovor čas a tady také ne.“

„V tom máte pravdu.“ Amy se představa nerušené rozmluvy s Thomasem docela zamlouvala. Byl milý. Nepamatovala se, že by kdy měla s někým podobný příjemný pocit ze sdílené společnosti. Její jediný vážnější vztah skončil po několika létech soužití, z něhož se stala únavná stereotypní rutina. Nerada na to vzpomínala a teď na to rozhodně myslet nechtěla.

Thomas jí podal vizitku a Amy po krátkém zaváhání vylovila z kabelky tu svou.

„Děkuju,“ řekl Thomas a spěšně přelétl pohledem Amyinu vizitku. Soukromou adresu neuváděla.

„Vím, že bydlíte ve Woodlandu, ale kde přesně?“ zeptal se jí.

„Hned na začátku vesnice. Tomu domu se říká U Rolanda. To prý byl ve středověku pán vlastnící Woodland.“ Amy napadlo, že by se měla Thomase zeptat na totéž, ale on ji předešel, jako by jí četl myšlenky.

„To já bydlím na opačném konci, v místech, kde se z Woodlandu vyjíždí na dálnici. U Opatské sýpky se to tam jmenuje. Kdysi prý stávala nedaleko skutečně sýpka zásobující opatství v nedalekém Abingdonu.“

Dům U Opatské sýpky patřil k nejvýstavnějším ve Woodlandu a podle Amy byl lépe zrenovovaný než Stará farma.

„Těch klášterních zásobáren tu bylo podle všeho povícero,“ poznamenala Amy namísto obdivných slov na adresu Thomasova sídla. „Benediktýni z abingdonského opatství věděli, jak dobře hospodařit.“

Další historický exkurz jim přerušil číšník nabízející nové džbánky se svařeným vínem.

Amy, která nechala nedopitý první džbánek, jen odmítavě zavrtěla hlavou.

„Ne, děkuju. Už bych stejně měla jít.“ Amy si uvědomila, že musí ještě zavolat Pat, která se podle všeho ocitla v další životní krizi.

„Odvezu vás domů,“ nabídl se Thomas.

„Děkuju, ale mám tu auto,“ odpověděla mu.

„Zavolám vám,“ slíbil.

„Budu se těšit.“

Možná to byl jen planý slib, že mi zavolá, napadlo Amy, když se pak loučila se Sandrou.

„Tak jsme si zase nepopovídaly, Amy!“ zalitovala hostitelka, jíž se do tváře s pozdní hodinou vepsala únava.

„Stihneme to jindy!“ ujistila ji Amy.

A pak jí pochválila skvělý večírek.

Byla to svatá lež, ale na tom celkem nezáleželo.

Hodiny na věži nedalekého kostela odbily půlnoc, když Amy vklouzla konečně za volant svého bentleye. Dalo se opět do vytrvalého deště a Amy byla velice ráda, že to má ze Staré farmy domů pouhý kousek. Dešťové kapky se ve světle reflektorů třpytily jako démanty, zmizely však ve chvíli, kdy Amy zabočila na příjezdovou cestu, kterou okamžitě zalilo světlo ze senzory ovládaného osvětlení.

Rychle zaparkovala, protože začala cítit, jak na ni doléhá únava z dlouhého dne. Sebrala z auta kabelku a aktovku s prací, kterou chtěla dokončit dnes večer. To se jí už nepodaří. Do domu vešla zadním vchodem, který vedl do kuchyně. Tam na ni dýchlo příjemné teplo.

Odnesla si pak aktovku do prostorné pracovny v patře. Tenhle dům si konečně mohla zařídit podle svého – v přízemí měla vedle nezbytného obývacího pokoje, kuchyně a jídelny ještě velkou knihovnu a v patře stejně rozlehlou pracovnu, ložnici a pak tu byl ještě pokoj pro hosty. Ten však užívala spíš jako odkladiště nepotřebných věcí.

Nejraději by si dala pořádnou sprchu a šla si hned lehnout. Na telefonát Pat bylo už poněkud pozdě, i když věděla, že její excentrická kamarádka ráda ponocuje.

Pošlu jí aspoň esemesku, rozhodla se. Než ale stačila vyhrabat mobil, ozvalo se neodbytné vyzvánění telefonu z pevné linky.

„Tomu říkám telepatie,“ usmála se Amy a seběhla na podestu k telefonu. V duchu se připravovala na dlouhý a jistě poněkud nesouvislý hovor.

„Doufám, že jsem vás nevzbudil, Amy.“ Maxův hlas se táhl jako sirup a Amy napadlo, že má podle všeho dost upito toho lahodného svařeného vína.

„To přímo ne, ale už je dost pozdě, Maxi.“ Amy měla co dělat, aby udržela společensky uhlazený tón. Na vybavování se s tímhle obstarožním krasavcem neměla náladu ani na Sandřině večírku, a po půlnoci už vůbec ne. „A kde jste vlastně získal moje telefonní číslo domů?“

„Noc je ještě mladá, Amy!“ Max na její otázku neodpověděl. „A tak mě napadlo, jestli byste si se mnou nezašla po tom skvělém večírku na kávu anebo na poslední skleničku. Vím o hospůdce, kde budou mít s určitostí ještě otevřeno, a tak…“

„To je od vás sice moc milé, Maxi, ale já jsem dneska opravdu hodně unavená. Snad příště. Dobrou noc.“ Amy ani nepočkala, až jí odpoví, a práskla sluchátkem.

Seběhla do kuchyně, uvařila si kávu, aby spláchla tu hořkou pachuť Sandřina vánočního cukroví a svařeného vína a pak se vydala do koupelny.

Amy se po dlouhé sprše slastně natáhla na široké, pohodlné posteli. Jako pokaždé si i nyní sobecky připustila, že je skvělé, když se o ten příjemný prostor nemusí s nikým dělit.

Měla bych zavolat Pat, uvědomila si vzápětí. Bylo však už pozdě, a tak jí poslala jen utěšlivou esemesku se slibem, že jí zatelefonuje hned ráno.

Znovu se pak uvelebila v posteli, ale spánek se jí vyhýbal, i když se nepřestávala cítit k smrti unavená.

Zahleděla se na strop, jehož temnou plochu přeškrtalo měsíční světlo, které se dovnitř vedralo poloroztaženými závěsy.

„Neměla jsem na ten večírek chodit,“ pronesla polohlasem.

Věděla však, že ta pozdní lítost nepramení z promarněného času ani z pozdního návratu až po půlnoci.

Letošní vánoční party v ní znovu vyvolala otázky, které měla za dávno zodpovězené.

Dodneška se přece domnívala, že je spokojená. Má prosperující firmu. Koupila si pěkný dům. Cestuje a může si dopřát exotickou dovolenou.

A nemusí se o to s nikým dělit.

Jenže právě v tom to spočívalo. Dělení, to přece neznamená, že má člověk o polovinu méně. Je to sdílení a sounáležitost. Okamžik, v němž se já změní v my.

Bylo by hezké něco takového prožívat.

Bylo by hezké mít někoho, s kým by stálo za to o vše se dělit. Mít partnera. A rodinu. Děti.

Nemohla si už nalhávat, že je na to všechno pořád ještě čas. Pětatřicet jí už bylo.

Měkké lůžko se jí najednou zdálo až příliš velké. A hlavně prázdné.

Napadají mě opravdu blbé myšlenky, usoudila posléze. Možná to bude tím, že jsem poznala Toma Trevora.

I on je sám.

Temný obdélník stropu začínal blednout a měsíční světlo se kamsi vytratilo. Z nedaleké farmy vyjel první ranní traktor.

Ráno budu vypadat jako po exhumaci, pomyslela si otráveně Amy, a to chci jet do Oxfordu.

Natáhla se pro dálkové ovládání a pustila si televizi.

Ve světě se děly zase hrozné věci, a tak přepnula program na starý černobílý film. Byla to sice detektivka, ale ten staromilský uspořádaný řád, který ve filmu panoval, byl uklidňující.

Amy se podepřela polštáři a opět se pohodlně uvelebila v posteli.

Nedozvěděla se však, kdo byl pachatelem, protože ve chvíli usnula.

II.

Od Temže, která připomínala pod Woodlandem spíš širší bystřinu, stoupala řídká mrazivá mlha. Rozbahněné břehy lemovala na několika místech tenká zažloutlá krajka vodní pěny.

Amy se zastavila na nevysokém ostrohu, pod nímž býval brod, aby si po ranním běhu z Woodlandu trochu odpočinula. Zpátky ji čekalo náročné stoupání do strmého kopce, na němž kdysi stával woodlanský hrad. Z toho se dochovalo pouze opevnění.

Podobné časné ranní chvíle, kdy si vyrazila zaběhat dolů k řece, měla moc ráda. Mohla být sama se svými myšlenkami, bezpečně ztracena v jitřním bezčasí.

Měla bych se vrátit, pomyslela si. A měla bych zajet do agentury, abych vyřídila tu hromadu restů, které mi zůstaly v pátek na stole. Ovšem až poté, co zavolám Pat, která se opět ocitla v krizové situaci.

Ani do jednoho z těch úkolů se jí zrovna nechtělo. Osobní průšvihy její excentrické kamarádky se v poslední době množily a Amy s ní začínala docházet trpělivost.

Nový poryv ledového větru, který se do ní opřel, ji nakonec přiměl k návratu. Na chvilku zaváhala, zda si do sluchátek nepustit hudbu s úderným rytmem, aby se jí do příkrého vrchu lépe supělo, ale pak ten nápad zavrhla. Ticho, které tu panovalo, bylo po hlučném oxfordském centru tak vzácné. Rušilo je pouze občasné nepříjemně ostré zavřísknutí bažantů.

Zastavila se pak na chvíli na vršku kopce, ale brzy se do ní dala zima, a tak raději opět vyrazila vpřed. Užuž chtěla odbočit na úzkou silničku, která by ji zavedla domů, potom ale zamířila opačným směrem, tam, kde se nacházela Opatská sýpka. Tomu výstavnému domu dosud věnovala jen letmou pozornost, setkání s Thomasem Trevorem v ní však vyvolalo zvědavost, kde a jak ten opuštěný nakladatel vlastně žije.

Kritizuji Pat, a přitom se sama chovám jako pubertální ctitelka nějakého pop zpěváka, která alespoň proběhne kolem domu svého idolu, jen aby mu byla nablízku, pomyslela si.

A proč ne? usoudila vzápětí. Po celý život si dávám pozor, abych se nedopustila žádného faux pas a chovala se jaksepatří, tak proč jednou neudělat něco jiného a nepopustit uzdu zvědavosti?

Proběhla podél starého hradního opevnění a pak dál k hlavní silnici a cestou minula Starou farmu. Závěsy na všech oknech tam byly dosud zatažené, jen dole v kuchyni se svítilo.

Večírek se podle všeho protáhl a Sandra nyní vyspávala. Její manžel doma nebyl, jinak by se jistě ukázal včera na té party.

Amy si najednou uvědomila, že si ani pořádně nedokáže vybavit, jak ten člověk vypadá. A Sandra patrně také ne. Tak málo se ve Woodlandu vyskytoval.

Zabočila pak kolem řady jednopatrových domků z typického nažloutlého cotswoldského kamene, v nichž prý kdysi bydlívali nádeníci ze statku. Ti by nyní určitě nepoznali své nákladně přestavěné prostory proměněné v neméně nákladné bytovky.

A potom se už ve chvíli ocitla u Opatské sýpky.

Vysoký třípatrový dům skrývaly vzrostlé staré stromy. Od tepané brány, vstřícně otevřené, se k němu klikatila příjezdová cesta vysypaná zlatavými oblázky. Uprostřed kulatého záhonu před domem se tyčila fontána, nyní bez vody.

Amy se na okamžik zastavila před otevřenou bránou, tentokrát ne proto, že by se potřebovala vydýchat po dlouhém běhu. Zaujal ji nízký živý plůtek z buxusů, který lemoval záhon před domem. Sama se něco podobného pokoušela vypěstovat, zatím však bez velkého úspěchu, a tak si ho teď měřila tak trochu závistivým pohledem.

Napadlo ji přitom, zda ty řeči o rozpadu manželství Trevorových nejsou pouhé vesnické klepy – nejen ty dokonale sestříhané buxusy, ale vůbec celé hezky udržované okolí domu prozrazovalo pečlivou ženskou ruku.

Povzdychla si, i když k tomu vlastně neměla důvod. S Thomasem Trevorem se přece pořádně neznala, a i kdyby ano, pak by mu měla jen přát harmonický rodinný život. Už kvůli dětem.

Opět si raději připomněla povinnosti, které ji dnes čekají, a hodlala vyrazit dál.

Vtom se však rozlétly hlavní dveře Trevorova sídla a z několika nízkých schůdků před nimi seběhl vytáhlý mladík. Na příjezdové cestě se zastavil a křikl směrem ke dveřím: „Od tebe si do života mluvit nenechám! Podívej, co sis z toho svého udělal ty! Takhle já skončit nechci!“

Mladík poté zmizel v garáži přiléhající k pravé části domu a vmžiku se odtamtud vynořil s motorkou.

„Nathane!“ Na prvním schůdku před domem se nyní objevil Thomas. Na sobě měl starý, pohodlně vytahaný tmavomodrý svetr a džíny, které rovněž pamatovaly lepší časy. „Vrať se! Na motorku mimoto nemáš věk! Musíme si promluvit!“ zavolal.

„Není o čem!“ odsekl mu vysokým, trochu přeskakujícím hlasem Nathan, nastartoval a vyrazil z brány.

Amy stačila sotva uskočit stranou, aby ji ten rozhněvaný mladý muž nepřejel.

„Sorry!“ křikl na ni Nathan. Obličej měl sice pořád nasupený, ale na dobré vychování přece jen nezapomněl.

Thomas seběhl ze schůdků a rychle k Amy zamířil. „Nestalo se vám nic?“ vyptával se starostlivě.

„Ne,“ ujistila ho.

„Moc mě to mrzí, Amy! A ještě víc mě mrzí, že jste se stala svědkem naší rodinné scény.“ Thomasovi se zračily na tváři nefalšované rozpaky. „Právě se vám totiž představil můj syn Nathan. Doufám jen, že ho omluvíte.“

„Vždyť on se mi už omluvil sám,“ zasmála se Amy. „Je to pravý gentleman.“

„Do toho má daleko,“ namítl Thomas, ale rozpaky se mu z tváře naštěstí už vytratily. „Netušil jsem, že jste takové ranní ptáče. Časný jogging, a po Sandřině včerejším večírku k tomu! To je obdivuhodné.“ Thomas se usmál. Vějířky vrásek kolem očí se mu tím ještě prohloubily. Amy připadal v tom mlhavém příšeří starší než včera na vánoční party.

„Já se tam včera zase tak dlouho nezdržela. A svařenému vínu jsem také moc nedala,“ vysvětlila mu Amy.

„To jsme na tom stejně.“ Thomas krátce zaváhal a pak jí navrhl: „Nechcete zajít na šálek čaje, když vás nejmladší ratolest rodu Trevorů málem přejela na motorce?“

Amy mu hned neodpověděla. Opravdu bych se měla dneska vrátit do práce. A předtím bych měla zavolat Pat. Popíjením čaje s charismatickým majitelem domu U Opatské sýpky ztratím většinu dopoledne.

Najednou si po dlouhé době naplno uvědomila, že se její život řídí pouze povinnostmi a ničím jiným.

Kdy vlastně začnu pořádně žít? Kdy se zbavím toho nutkavého naléhání přečíst si poslední e-maily, okamžitě na ně odpovědět, prodat další práva na nejnovější knihy?

Nechala ty otázky nezodpovězené a místo toho rychle řekla: „Proč ne?“

Vydali se k domu a Thomas ji uvedl do prostorné knihovny v přízemí, která mu podle všeho sloužila též jako pracovna. Usadil ji do velkého ušáku u krbu, ve kterém už někdo stačil rozdělat oheň. V tom chladném mlhavém ránu to bylo moc příjemné.

„Zajdu říct Rosie, aby nám přinesla čaj,“ omluvil se pak na chvíli.

Ke služebnictvu jsem se ještě nedopracovala, a ani se k němu dopracovat nehodlám, pomyslela si Amy. Nechápala, jak se lidé mohou vzdát pro trochu pohodlí a společenský status vlastního soukromí.

Rozhlédla se po prostorné místnosti zařízené starožitným mahagonovým nábytkem, v níž vše vypovídalo o vytříbeném vkusu. A také o bohatství. Měkký koberec s pestrým vzorem, těžké sametové závěsy na oknech vedoucích do zahrady, vysoká čínská váza, jistě nejméně z dynastie Ming, orchideje ve velké starožitné žardiniéře na vyřezávaném stolku vedle psacího stolu, na kterém leželo pár korektur. Ani nakladatel Thomas Trevor tedy nemínil sobotu jen tak prolenošit.

Amy měla vždycky za to, že je její dům hezky a útulně zařízený, ale tomuhle přepychu se rovnat nemohl. Vstala od krbu a zamířila k jedné z těch naleštěných mahagonových knihoven plných svazků v kůži a se zlatou ražbou. Sebrala odvahu, otevřela tu starožitnost a vytáhla z ní objemný svazek souborného díla Williama Morrise. Morrise měla ráda, ani ne tak pro jeho verše jako pro užité umění, které jí připomínalo českou secesi. A také pro jeho životní osud, který připomínal zápletku romantického dramatu.

Provinile sebou trhla, když se Thomas vrátil a nachytal ji s tím vzácným svazkem v rukou.

„Rosie tu bude za chvíli s čajem,“ oznámil jí. „Máte dobrý vkus. Já mám Morrise moc rád.“

„To já taky. Párkrát jsem se byla podívat v Kelmscottu, kde bydlel. Není to odsud příliš daleko. Je tam moc krásně, žádný div, že pak vytvořil věci tak úžasné.“

„V tom máte pravdu.“

Nakrátko se mezi nimi opět rozhostilo ticho.

Jsme jako dva cizinci, kteří opatrně zkouší led, než se k sobě rozběhnou přes řeku, napadlo Amy. Další poznámkou o Morrisovi však mlčení prolomit nechtěla, podle ní si o něm prozatím řekli dost.

„Rosie nám teď vypomáhá s domácností,“ ozval se Thomas. „Teď, když tu Nancy není.“

„Nancy, to je vaše manželka?“ zeptala se Amy a vzhlédla překvapeně od rozevřeného svazku. Rosie, energickou postarší dámu, znala od vidění z vesnice, totožnost Nancy jen odhadovala.

„Byla,“ uvedl Thomas věci na pravou míru a Amy se za přímost své otázky zastyděla. Chtěla říct: Promiňte – ale ani to se jí nějak nezdálo namístě.

Thomas ji naštěstí vysvobodil z rozpaků. „Odešla od nás… už před nějakou dobou.“

„To se někdy stává.“

„Já vím. Zní to jako fráze, ale s Nancy nás už nic nepoutalo. Po pravdě řečeno, pocítil jsem… jistou úlevu, když odešla. A vy jste první, komu se k tomu přiznávám. Ovšem to nemění nic na skutečnosti, že to děti nesou těžce. I když děti… Nathanovi je šestnáct a Ellen osmnáct. Někdy si říkám, jestli nejsou oba prostě jen rozmazlení, neschopní překonávat překážky.“

„Neměl byste jim křivdit,“ zastala se mladých Trevorových Amy. „Jistě to pro ně není lehké.“

„To není pro nikoho. Ani pro mě ne, i když bych tu… situaci s Nancy byl časem nucený nějak řešit. Neutekl bych ale bez vysvětlení jako ona,“ namítl Thomas. „Vy jste prožila něco podobného? Myslím rozvod. Tedy pokud se smím ptát a pokud o tom vůbec chcete mluvit.“

Amy se musela v duchu usmát naléhavé dychtivosti, s jakou Thomas touží tuhle informaci znát. Angličané obvykle takové přímé otázky na podobné choulostivé věci nekladou.

„Já případnému rozvodu unikla tím, že jsem se nikdy nevdala,“ přiznala se. „I když… prožila jsem jeden dlouhodobý vztah, který do manželství neměl daleko.“

Zdálo se, že se jí chce Thomas ještě na něco zeptat, v tom mu však zabránila Rosie, která vešla do knihovny. Na podnose, který třímala, bylo vyrovnáno vše potřebné pro anglický čajový obřad – baňatá konvice s vroucí vodou, šálky, konévka s mlékem, dvě cukřenky, jedna s bílým a druhá s hnědým cukrem, nezbytné sítko na čaj a samozřejmě umně vyřezávaná mahagonová skříňka se sypaným čajem. U Trevorových se zjevně čaj v sáčcích neservíroval.

Je to zázrak, že osůbka tak titěrná jako Rosie dokáže unést takový těžký tác, pomyslela si Amy při pohledu na útlou Rosie v tmavých šatech doplněných bílou zástěrkou. Prošedivělé vlasy měla přísně stažené do malého drdůlku v týle a růžolící tvář jí zdobil přátelský úsměv.

Po Amy sice vrhla poněkud překvapený pohled, ale nevyptávala se, kde se tu ta časná, a hlavně neohlášená návštěva vzala.

„Budu v kuchyni, pane Trevore, kdybyste ještě něco potřeboval,“ oznámila, když naservírovala čaj.

„Ellen… je doma?“ zeptal se Rosie jaksi opatrně Thomas.

„Slečna Ellen dosud spí,“ odpověděla mu. Nepřestávala se sice usmívat, bylo však jasné, co si o podobném vyspávání myslí.

„Děkuju, Rosie, to je zatím vše.“

Thomas počkal, až se za dočasnou hospodyní zavřou dveře. Teprve pak řekl: „Ellen mi opravdu dělá starosti. Nedá se zvládnout. Už předtím to s ní nebylo lehké, ale teď…“ Jenom mávl rukou. „Chytila se nějaké party. Lituju, že jsem jí povolil rok volna před studiem na univerzitě. Chtěla cestovat, ale teď to vypadá, že promarní veškerý čas na večírcích.“

Amy usrkla čaje. Byl silný a aromatický a příjemně ji zahřál. O pověstném roku volna mezi maturitou a univerzitou, kterému se tu říkalo gap year, samozřejmě slyšela. Byla to běžná praxe, a nejen ve vyloženě bohatých rodinách.

Napadlo ji, že její rodiče by si asi mysleli, že se zbláznila, kdyby je požádala o něco podobného. Tedy kdyby v té době žili. Dokonce i prázdniny trávila obvykle nějakými brigádami, protože potřebovala peníze. Byla to dobrá zkušenost, i když se jí tehdy zajídala. A dala jí poznat potěšení z vlastního výdělku.

„Možná byste ji měl nějak zaměstnat,“ navrhla proto Thomasovi. „Možná se tak trochu nudí.“

„Zkusil jsem to u nás v nakladatelství,“ pokývl Thomas. „Ale nějak to nefungovalo.“ Nechtěl přiznat, že mu dcera málem rozvrátila morálku na pracovišti. Objevila se tam většinou až v poledne a po obědě se zase vytratila. „Jsem strašný hostitel, Amy,“ dodal raději rychle. „Pozval jsem vás na čaj, a zatím si z vás dělám rodinného psychologa. Řekněte mi raději něco o té své agentuře.“

„Zastupujeme hlavně akademická a naučná nakladatelství, to už možná víte. Kanceláře máme v Oxfordu, u Carfaxu. A v poslední době se nám slibně rozrůstá obchod s Čínou. Moje první služební cesta v novém roce bude do Pekingu. Těším se tam. Čína je krásná a zajímavá země.“ Amy jako by si těmi slovy připomněla povinnosti, které na ni čekají, a vrhla rychlý pohled na hodinky. „Ještě dneska se proto musím zastavit v kanceláři. Jinak bych ty přípravy na cestu nestihla. A vás jsem už takhle zdržela.“ S tím postavila šálek na podnos a vstala. „Děkuju za čaj. Bylo to odpovídající výkupné za Nathanův skutek,“ zasmála se.

Thomas jen s úsměvem přikývl. „Nechcete se někdy zastavit u nás v nakladatelství, Amy? Jmenujeme se neotřele Trevor a spol.,“dodal pak rychle. „Třeba by vás zaujalo něco z toho, co vydáváme.“

Tak proto sis mě sem pozval na čaj, blesklo Amy hlavou, a při té myšlence se neubránila jistému zklamání.

Thomas ji doprovodil ke dveřím.

„Máte děti, Amy?“ zeptal se jí zčistajasna na prahu.

„Ne.“

„To buďte ráda.“

„Takhle byste mluvit neměl, Thomasi,“ odpověděla mu vážně.

„Já vím,“ řekl na to provinile. A pak raději ještě jednou zopakoval své pozvání. „Přijdete se k nám do nakladatelství někdy podívat? Sídlíme na okraji Oxfordu, v Průmyslovém parku.“

„Ráda, i když vám teď nic napevno slíbit nemůžu. Adresu si najdu na internetu. A předtím se ozvu.“

Věděla však, že to asi neudělá. Thomas jí mohl být sympatický, ale ona neměla čas ani náladu utěšovat opuštěného otce dvou nezvedených adolescentů, který má podle všeho zájem spíš o její agenturu než o ni.

Mávla mu na pozdrav, seběhla z nízkých schůdků a vyrazila po té hezky upravené cestě.

Po výstavném domě U Opatské sýpky, odkud ji provázel zamyšleným pohledem Thomas Trevor, se už ani jednou neohlédla.

Amy se znovu podívala na hodinky a pak ještě pro jistotu překontrolovala čas na mobilu. Na Pat, která jí při nekonečném sobotním telefonátu sdělila tajuplným hlasem přetékajícím dramatickým napětím, že s ní prostě musí mluvit, a to nejlépe ihned, čekala v elegantní restauraci muzea Ashmolean už dobrých dvacet minut.

Takhle je to vždycky, pomyslela si Amy. Pokusila se vybavit si, zda její kamarádka někdy vůbec přišla včas, ale zakrátko ten marný pokus vzdala.

Zahleděla se velkým oknem, spíš skleněnou stěnou, na oxfordské panoráma. Město zasněných věží, tak se Oxfordu říká. Stověžaté Praze se ale nevyrovná.

Náhle se jí zmocnil pocit, jako by plula vzducholodí. Možná se skutečně vznáším mezi dvěma světy, napadlo ji pošetile, mezi dvěma životy – tím naplněným prací a jistotou a tím, který mě láká kouzlem nepoznaného a trochu riskantního dobrodružství jménem Thomas Trevor.

Rychle si přejela rukou po tváři, jako by chtěla podobné myšlenky zahnat. O letošních Vánocích mě napadají skutečně ztřeštěné myšlenky. A za to všechno může Sandřin vánoční sedánek. Tam jsem zjistila, že mi v životě něco chybí. Možná jsem to ale věděla už dřív, jen jsem si to nechtěla připustit. Nechtěla jsem si přiznat, že nechci být nadále na všechno sama.

Jenže to jsem přece vždycky chtěla – to, aby mi nikdo neříkal, co mám dělat. Toho jsem si užila dost v tom skoromanželství s Robertem. Rozchod s ním jako by mi otevřel dvířka klece, i když pozlacené.

„Kocháš se výhledem na Oxford zalitý pozdním prosincovým sluncem?“ ozvala se za ní Pat a usadila se k jejímu stolku. Rozepnula si sako kalhotového kostýmu s tygřím vzorem.

Amy sice už dávno nepřekvapovaly nejen Patiny pozdní příchody, ale ani její módní výstřelky. Tahle kreace, vhodná pro mladou dívku, a ne pro ženu po čtyřicítce, jí však vyrazila dech.

Ach co, pomyslela si vzápětí, Pat je štíhlá, může si to dovolit.

To se ale zrovna nedalo tvrdit o Patině novém účesu – dnes měla mahagonový přeliv s purpurovými prameny, s jejichž barvou ladila i rtěnka a lak na nehty.

Amy, s tmavými vlasy zastřiženými k ramenům a nevtíravým nalíčením, si vedle ní najednou připadala jako usedlá chovanka viktoriánského penzionátu.

„A co jiného mi asi tak zbývá, kamarádko?“ Amy to sice pronesla s úsměvem, bylo na ní nicméně vidět, že jí tentokrát dochází s nedochvilnou Pat trpělivost. „Trčím tu už skoro půl hodiny.“

„Čas sis tady příjemně krátila aperitivem, jak vidím,“ namítla Pat a ukázala na vysokou sklenici s rajčatovou šťávou, kterou mylně považovala za drink Bloody Mary.

„Ještě ty začínej! Místní číšník mi už nejméně třikrát naznačil, že bych tu neměla sedět jen tak u rajčatové šťávy. Tohle totiž není Bloody Mary, jak se domníváš,“ usadila ji Amy. „To je čistá rajčatová šťáva bez vodky. Mám nejen fůru práce, ale taky řídím, na to nezapomínej.“

„Už sis objednala?“ Pat přešla její odpověď bez dalších komentářů.

„Čekala jsem s tím na tebe,“ odpověděla jí Amy, podala jí jídelní lístek a sama se začetla do toho svého.

Pat sice rozevřela úhledné kožené desky s menu, ale vzápětí přivolala číšníka. „Mohl byste nám doporučit nějakou specialitu?“ otázala se ho s okouzlujícím úsměvem, kterému už neodolali zkušenější muži než tenhle mladičký začátečník v gastronomii.

„Jistě, madam!“ Mladík začal vypočítávat na prstech hity místní kuchyně, a Pat ho nakonec poklepala štíhlými prsty s dlouhými rudými nehty po bělostném rukávu naškrobené košile se slovy: „To Cappon magro zní zajímavě. Jednou jsem si tu myslím podobný salát dala.“

Mladík se celý rozzářil. „Skvělá volba, madam!“

„Přidám se k tobě, Pat,“ řekla Amy, jen aby ten objednávací proces zkrátila. Počkala, dokud se číšník neodporoučel, a pak se obrátila k Pat. „A teď, o čem tak naléhavém si se mnou potřebuješ promluvit? Nemám na to celý den. Musím se vrátit do práce.“

„To já taky,“ pokrčila Pat rameny.

„Týká se to jistě Jeffa. Tedy soudím podle našeho posledního telefonátu.“

„Týkalo se to Jeffa,“ opravila ji Pat. Vzápětí se odmlčela, protože jim přinesli onu vychvalovanou specialitu podniku a Pat k tomu dvě deci červeného vína. Tentokrát se na mladíka, který ji obsluhoval, neusmála, ztracena náhle v myšlenkách.

Amy neuniklo, že to nesl dost těžce. Ale Pat už byla taková – brala muže jako hračky, s nimiž se krátce pobaví, aby je pak zase stejně rychle odložila. Tedy pokud to neudělali dřív oni jí.

„Povídej a přeháněj,“ vyzvala ji Amy, když zhrzený mladík zmizel, a zabořila vidličku do salátu naaranžovaného ve složitém vzorci na talíři. To je skoro škoda jíst, tak hezky to vypadá, pomyslela si.

Pat se natáhla po sklence s vínem a nejdřív se pořádně napila. Roztržka s Jeffem ji sebrala podle všeho víc, než si byla ochotná připustit.

„Vyrazila jsem ho. A přehánět moc nemusím. To, co jsem se dozvěděla, mi vyrazilo dech. Něco takového se mi dosud nestalo, to mi věř!“ Pat se znovu napila. „Rozhodla jsem se totiž, že si s tou šestnáctkou, na níž ulpíval Jeff zalíbeným pohledem, jak se to píše v pokleslých románech, promluvím. Bylo to… zajímavé. Svěřila se mi se slzami na krajíčku, že Jeff zahýbá také jí. Což nás sblížilo.“ Pat se zarazila a pak se zhluboka nadechla, jako by tak chtěla sebrat odvahu k dalšímu vyprávění. „Jeff se prostě za mými zády bavil s polovinou mého personálu. Na prstech jedné ruky bych mohla spočítat ty, se kterými neměl poměr. Jak víš, naše firma má skoro padesát zaměstnanců, většinou žen. Takhle to dál nešlo. Tu šestnáctku bych mu snad nakonec odpustila, ovšem ty ostatní… Museli se výborně bavit na můj účet.“ Pat znovu zmlkla, a pak ještě dodala: „Nejde jen o to děsivé ponížení, Amy, ale… nějakým gigolem si vlastní podnik rozvrátit nenechám!“

„A cos udělala s tím záletným personálem? Taky jsi je vyrazila? A všechny?“ vyzvídala Amy.

Pat opět pokrčila rameny. „To bych sice udělala nejraději… Ale dost dobře to nešlo.“ Pat nabrala na vidličku pár lístků ledového salátu, podle všeho jen proto, aby je prozkoumala, protože sousto zase po chvíli odložila. „No, se dvěma třemi jsem si od plic promluvila. Zdá se, že se rozhodnou odejít dobrovolně.“

Amy se při těch slovech trochu zakuckala. Dovedla si ten pohovor živě představit. „Když tě tak poslouchám, tak si říkám, jestli není člověku lépe samotnému.“

„Samota tíží,“ řekla na to Pat. „A to není otřepaná fráze. Mluvím z vlastní zkušenosti.“ Odmlčela se a po chvíli dodala: „I když… ani rozchody pak nebývají nejlehčí.“

„Ty je ale neseš dobře.“

„Teď už ano, i když… rozchod s Jeffem mě zranil víc, než se ti na první pohled může zdát. Myslela jsem, že nás dva pojí něco hlubšího. A on mě zatím jen využíval.“

Amy se přestala rýt v salátu a poklepala Pat po ruce. Pat sebral každý rozchod, to alespoň tvrdila pokaždé. „Všichni muži takoví nejsou. Jednou určitě najdeš toho pravého.“

„Haha!“ vyrazila ze sebe neupřímný smích Pat. „Prý že mužští nejsou stejní! A kdo je, prosím tě, ta zářná výjimka?“

„Například můj soused Thomas. Jeho zase opustila manželka. A tak se musí starat sám o rodinu a dům,“ pokusila se ji Amy usadit.

Pat okamžitě zpozorněla a naklonila se k Amy přes stůl. „Teď bys měla vyprávět a přehánět zase ty!“

Amy zabodla vidličku do salátu. „Prosím tě, nezveličuj, Pat! Je to prostě jen soused, kterého jsem náhodou potkala minulý pátek na woodlandském vánočním večírku. Nic víc v tom nehledej. A vůbec…“ Amy to však nestačila dopovědět.

„Nerad vás ruším, ale říkal jsem si, že vás musím pozdravit, Amy, když nás opět svedla dohromady šťastná náhoda.“ Max, který se zjevil u jejich stolku, promlouval, jako když másla ukrajuje.

To je to poslední, co nám tu ještě scházelo, blesklo Amy hlavou. Nezbylo jí však než se ujmout představování. „Dovol, abych ti představila Maxe, Pat. A Maxi, seznamte se prosím s mou bývalou kolegyní Patricií.“

„Amy se mi o vás už zmiňovala, Maxi!“ zalhala bez sebemenšího zaváhání Pat a oblažila příchozího sladkým úsměvem.

Amy kamarádku zlehka, a hlavně nenápadně kopla pod stolem špičkou lodičky. Nechtěla, aby si Pat léčila sebevědomí pošlapané Jeffem právě v Maxově náručí.

Pat to však ignorovala. „Posaďte se přece k nám, Maxi!“ vybídla ho a přátelsky popleskala na křesílko vedle sebe.

Max, oblečený do tmavomodrého dvouřadového saka se zlatými knoflíky a kalhot barvy holubičí šedi, se zazubil oslnivě bělostným úsměvem. „S radostí! Děkuji!“ zajásal a uvelebil se vedle Pat. V rychlosti si přičísl plavé vlasy a urovnal si šátek uvázaný v košili namísto kravaty.

Vsadím se, že nebýt tu my dvě s Pat, tak se bude se zalíbením ještě chvilku zhlížet v zrcátku, napadlo Amy.

„S Maxem jsme se potkali na té vánoční party, o které jsem se ti zmiňovala, Pat,“ ujala se raději slova místo dalších úvah.

„A nebylo to tehdy na Staré farmě prostě… rozkošné?!“ nadchl se Max. „O Vánocích se chystá ještě takový malý koncert, tentokrát ve woodlandském kostelíku. To byste si neměla nechat ujít, Pat.“

„Já už mám bohužel jiné plány. Jedu lyžovat, jako každé Vánoce.“ Zdálo se však, že to Pat skutečně mrzí.

Amy s rostoucím znepokojením pozorovala, že si kamarádka měří Maxe zálibným pohledem.

„Je dobré vyjet si o svátcích s rodinou,“ sondoval Max Patino soukromí.

„Co vás nemá! Já jsem sama, samotinká! To proto pokaždé raději o svátcích odjedu někam pryč.“ Pat se přes ten teatrální projev vloudil do hlasu překvapivý smutek.

„Chápu vás, Pat. Já jsem na tom stejně,“ řekl procítěně Max.

Amy v tu chvíli usoudila, že se tohoto klubu osamělých srdcí zúčastnit nehodlá. Pat je dávno dospělá, musí vědět, do čeho se pouští.

Doufala jen, že jí zatelefonuje Claire a pod nějakou záminkou ji odvolá zpátky do kanceláře. Vždycky to tak dělávala, když se šéfka po delší době nevracela z jednání. V takovém případě pochopila, že jí musí hodit záchranné lano.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Agentka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.