Lovci monster

Invaze

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Larry Correia

Lovci monster: Invaze – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

The Monster Hunter Files *

Monster Hunter: Guardian *

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

Saints *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2017 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-759-4020-9 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8965-1 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8966-8 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

@fantom.print

PROLOG

Před třiceti lety Auhangamea Pitt provedl invazi do Sovětského svazu. Nebyla to jeho první návštěva, a přestože skončil s prostřeleným mozkem, nebyla ani jeho poslední.

Jeho tým vyslala bezejmenná agentura a do cíle je pod arktickým ledem dopravila ponorka. Všichni byli profesionálové vybraní z různých elitních jednotek a tohle přidělení pro ně bylo dočasné. Pitt byl starší poddůstojník, ale když si vás vypůjčila Speciální taktická jednotka Jednorožec, už jste žádnou hodnost neměli. V průběhu operace byli všichni „pan“ a přidělené falešné jméno.

Auhangameu Pitta si však STFU vypůjčila tolikrát, že mu veteráni říkali Ničitel. Během let si vypěstoval jistou reputaci. Úkoly plnil pěkně v tichosti a dalo se mu věřit, že o nich nebude mluvit. Existovala spousta lidí, kteří měli v tajných operacích stejně dobré výsledky, ale mnoho z nich mělo časem nutkání klást otázky, třeba jak na ně mohl ten šupinatý chlap chrlit oheň. Ničitel se neptal. Ráno se vrátil do práce, kde se připravoval na boj s obyčejnými komunisty, a na Jednorožce nemyslel, dokud zase nepotřebovali obyčejného lidského vojáka, aby hlídal jednoho z jejich speciálních agentů.

Neměli žádné doklady, na oblečení nebyly nášivky a vyzbrojení byli samopaly vyrobenými bez sériových čísel. Byli čistí. Pokud je zajmou, jejich existence bude popřena a zbytek svých mizerných životů stráví na výslechu KGB. Nebude žádný mezinárodní incident, jen mělký hrob… pokud budou mít štěstí.

Mise byla v porovnání s jinými prostá. Někdo z STFU pozoroval tajné armádní zařízení na ostrově. Tým měl na člunu doplout na ostrov, proniknout do vnitrozemí a vyzvednout ho. Neřekli jim, proč tam je a proč je tak důležitý, že kvůli jeho vyzvednutí riskovali útočnou ponorku a plavbu Barentsovým mořem. Upřímně řečeno, Ničitel to ani vědět nechtěl. Když došlo na speciální jednotku, z kladení příliš mnoha otázek nikdy nic dobrého nevzešlo. U Jednorožce už viděl pár hodně divných věcí, na které vzpomínal jen velmi nerad.

Tým si na ponorce vyslechl stručný briefing a dostal souřadnice vyzvednutí a kódové fráze, podle kterých poznají toho správného člověka. Ničitel tehdy porušil své osobní pravidlo o nekladení otázek, protože potřeboval vědět, že tento agent není příliš speciální. Ne že by mu to vadilo, ale pokud bude agent zase dvěstěpadesátikilová obluda s býčí hlavou, tak se jim ten člun potopí. Jeho rohy by navíc mohly propíchnout gumu.

Byl však ujištěn, že tento agent bude během trvání mise vypadat a chovat se jako obyčejný člověk. Ať už to mělo znamenat cokoliv.

Ukázalo se, že na ničem z toho nakonec stejně nezáleželo, protože napochodovali přímo do pasti.

Po dvou minutách beznadějného boje proti přesile zasáhla Auhangameu Pitta do zátylku kulka z pušky. Střela 7.62x54R byla vypálená z Dragunova ze vzdálenosti přibližně dvou set metrů, ale i tak měla dost ničivé síly, aby snadno roztříštila kost. Směsice krve a mozkové hmoty z lebky vystříkla tři metry daleko. Měl přerušenou páteř a prodloužená mícha – část mozku, která regulovala mimovolní procesy jako dýchání a srdeční tep – byla na kaši.

Běžel. Byl pohybujícím se cílem v mizerném světle. Buď měl vážně velkou smůlu, nebo byl ruský odstřelovač zatraceně dobrý. V každém případě na tom už nezáleželo, protože prodloužená mícha byla ten nejlepší cíl v lidském těle. Trefit ji kulkou bylo jako stisknout smrtící tlačítko. Auhangamea Pitt během let podobně zasáhl několikrát a věděl, že to znamená okamžitou smrt.

Když se však zhroutil přes okraj ledového útesu, světlo stále svítilo. Pád z dvaceti metrů bude bohatě stačit, aby si zlámal většinu kostí v těle. Když padal, blesklo mu hlavou, že má dvojnásobnou smůlu, ale dvakrát jste umřít stejně nemohli. Na kameny narazil jako odpadkový pytel plný rajské omáčky.

Jak tam tak polámaný Auhangamea Pitt ležel v kaluži vlastní krve a stále vnímal své okolí, jeho první myšlenka byla no, tak to je vážně v prdeli.

Chvíli tam ležel a bezmocně poslouchal, jak umírá zbytek jeho týmu. Když střelba ustala, Rusové došli k okraji útesu a posvítili si na něj baterkou. Bylo jim jasné, že je po něm, se slézáním se neobtěžovali. Když mu přestali svítit do očí, mohl si prohlížet polární záři. Aurora borealis byla překrásná. Tohle nebylo nejhorší místo na smrt. Párkrát už měl namále na mnohem horších místech, jako třeba páchnoucí džungle a uličky měst třetího světa, a proto se díval na světýlka, čekal na smrt a byl víc fascinovaný než vyděšený.

Byl válečník a válečníci umírají ve válce. Nebyl důvod kvůli tomu fňukat. Nebo možná kulka z hlavy vystřelila tu část mozku, která měla na starost strach? Teď buď přijde něco dalšího, nebo nebude vůbec nic. Věděl jen, že by to mělo přijít každou chvíli.

Bytost, která se nad ním objevila, byla stvořená ze světla. Nejprve si myslel, že jeho mozku konečně došel kyslík a že tohle je ta záležitost se světlem na konci tunelu z vyprávění lidí, kteří prodělali klinickou smrt. Vždycky to považoval za blbost. Tohle ale nebyl tunel, to světlo šlo směrem k němu. Byl to muž ze světla, a proto Ničitel logicky předpokládal, že půjde o anděla. S ohledem na život, který vedl, ho trochu překvapilo, že si pro něj nepřišel ďábel. Na druhou stranu většina lidí, které odprásknul, si o to koledovala.

Jsi lapen mezi světem živých a světem mrtvých, řekla svítící skvrna. Přivedl tě k nám osud, neboť tvá pokrevní linie bude klíčem. Pozdržíme tvou smrt, dokud cyklus nebude dokončen. Ty na oplátku připravíš Zabijáka bohů na poslední střet mezi dobrem a zlem.

Ničiteli to znělo jako hippísácké kecy, ale nebyl zrovna v pozici, aby se mohl hádat. Obklopily ho další bytosti. Bylo to jako svítící andělská plážová párty.

Pak se světlo dotklo jeho hlavy a vyplnilo zranění po kulce sny.

Viděl toho příliš mnoho a příliš rychle. Nebyly to záblesky budoucnosti, spíš takové shrnutí mise a názorná ukázka následků, pokud selže. Bude mít syna. Ten syn svou smrtí zachrání svět, nebo zemře při marném pokusu o jeho záchranu. Bude to všechno, nebo nic. Ukázali mu znamení, která budou předzvěstí konce, a pak krátce zahlédl i ten konec.

Malé nakouknutí do budoucnosti mu potvrdilo, že část jeho mozku zodpovědná za zpracování strachu je v pořádku. To, co uviděl, ho příšerně vyděsilo.

Přichází válka. Démon pod horou povstane. Vyvolený do té doby nesmí poznat pravdu. Jakmile bude pravda vyjevena, nebudeme již moci odhánět smrt a smrt nikdy nepustí, co jí náleží. Vyvolený musí pravdu odhalit sám. Ty ho připravíš, aby přežil zkoušku ohněm, ale nesmíš za něj svést jedinou jeho bitvu. Uděláš to?

Co čekali, že udělá, když měl roztříštěnou páteř a zhroucené plíce? Přikývne? Jasně. Doufal, že světla zprávu dostanou. Rozumím.

Můžeme jen doufat, že ano. Je to příšerné břímě, že musíš poslat vlastního syna na smrt, aby ostatní mohli žít.

„A pak jsem se probral pokrytej krví, ale jinak úplně v pořádku. Vrátil jsem se ke člunu, zavolal jsem si odvoz a odjel jsem domů. Před misí jsem se dřív naparoval, že se ještě nenarodil bezbožnej komouš, co by dokázal sejmout Auhangameu Pitta. Ukázalo se, že jeden už tu je, ale i tak tomu hajzlovi trvalo pár desítek let, než to konečně dotáhne do konce. A to je všechno, chlapci.“ Táta si povzdechl a opřel se v křesle. „Tak jsme do toho spadli. Teď už to víte.“

Můj otec, můj bratr Mosh a já jsme seděli kolem tátova kuchyňského stolu. Jeho vyprávění jsme poslouchali hodinu. Já ten příběh vstřebával lépe než brácha – ten se tvářil nevěřícně a vyplašeně – ale já přeci jen viděl mnohem víc nadpřirozena než on.

„A to je všechno?“ zopakoval Mosh. „Do hajzlu, tati, právě jsi nám tu vyprávěl o návratu z mrtvejch, válce andělů s horskym démonem a proroctví o apokalypse!“

Táta pokrčil rameny. „Pochybuju, že by si mě vybrali kvůli výřečnosti.“

Mosh jen seděl s pusou dokořán a snažil se srovnat s tím, co právě slyšel. „Dobře… tohle je vážně metal.“ Pak Mosh položil otázku, na kterou jsem já neměl odvahu. „Příběh je venku. To teď vážně zaklepeš bačkorama?“

„Možná… vím já?“

„To nemáš strach?“ zeptal se Mosh.

Ten starej drsnej parchant se fakt zasmál. „Spíš se mi uleví. To tajemství jsem v sobě nosil strašně dlouho. Měl jsem z toho noční můry dýl, než jste vy naživu. Zahlídnul jsem, jak svět umírá, protože já jsem to zvoral. Asi jsem podle nich potřeboval pobídnutí, abych se na svůj úkol nevykašlal. Koukněte, mě umírání neděsí. Už jsem několik let v penzi a ta k tomu nemá daleko. A neopovažujte se mámě opakovat, co jsem právě řekl.“ Táta se otočil a podíval se mi přímo do očí. „Spíš bych se měl ptát, jestli ho máš ty.“

„Jestli mám strach?“ zeptal jsem se.

„Přesně.“ Už mu došlo, že já jsem ten syn, na kterého to všechno spadne. Pokud údajní andělé říkali pravdu, tak při záchraně světa zemřu já. „Ty se bojíš?“

„Byl bych blbej, kdyby ne.“

„Dobrá odpověď. Teď je to na tobě. Já udělal, co šlo. Bylo to dokonalý? Sakra ne. Když se ale na vás dva podívám a vidím, co z vás vyrostlo, tak můžu doufat, že to dopadne dobře. Nevěděl jsem přesně, co vás čeká, a nechtěl jsem z vás vychovat zabijáky. To by bylo snadný. Já se snažil vychovat dobrý chlapy. Owene, jak jsem slyšel, už jsi zažil pěkný svinstvo. Na to, co přijde, budeš připravenej. Nezapomínej, že máš schopnosti, výcvik a sakra dobrej tým, co tě podrží. Jseš dost tvrdohlavej, abys nikdy necouvnul, ale zkus v sobě najít trochu pokory, aby ses mohl poučit ze svejch malérů.“ Pak se podíval na Moshe a zamračil se. „Davide… no, ty se ještě musíš hodně učit.“

Kdyby to řekl starému Moshovi, došlo by na protesty a skončilo by to hádkou s chlapem, pro kterého nikdy nebyl dost dobrý. Bráška by se možná na pár let ztratil a stal se rockovou hvězdou, jen aby ho naštval. Můj bratr však před pár dny viděl kasino vcucnuté do jiné dimenze, tak to pro jednou dokázal přijmout. „Jo, to je fakt.“

„Co bude dál?“

„Oni my žádnej přesnej rozvrh nedali. Jsou tu znamení. Pár už se jich ukázalo.“ Táta začal počítat na prstech. „Rozbitej čas. Objevuje se démonickej symbol. Blíží se další zlý věci a ty je napravíš. Je čas, abys boj přenesl ty k němu.“

„Mám vyhlížet něco určitýho?“

„Mám takovej neurčitej strach a podezření, že je ve hře ještě spousta dalších špatnejch věcí, ale je to rozmazaný od doby, co démon začal značkovat. Osud není zrovna nejčitelnější. Cítím v kostech, že ještě není úplně jistý, co bude následovat, ale ten parchant je tak zlej, že možný je úplně všechno. Schová se ti přímo na očích. Bude tě chtít podfouknout. Použije proti tobě cokoliv. Zbytek zjistíš za pochodu. Dá si ještě někdo pivo?“

Táta vstal a zamířil k lednici.

„Ne, díky, tati.“ Mosh se upíjel k smrti od doby, co mu Církev uřízla prsty, ale po útěku z Las Vegas vystřízlivěl a snad si začal dávat život do pořádku. Musel jsem si připomínat, že já mám v apokalypsách pořádný náskok a chudák brácha toho ještě musel hodně dohánět.

Táta otevřel ledničku, chvíli se díval na její obsah a pak se zhroutil.

KAPITOLA 1

O týden později

Nesl jsem do spalovny kýbl plný urvaných končetin. Říkejte si o agentu Franksovi, co chcete, ale když navštíví velitelství Lovců monster, nikdy se s ním nenudíte.

Byla to rušná noc. Tělocvična byla v troskách. Když jsem obsah kýble sypal do ohně, orkyně Gretchen ještě sbírala krvavé ručníky a Milo kropil podlahu hadicí. Rudá krev se mísila se světélkující modří legendárního Elixíru života a obojí odtékalo do odpadu.

„A právě kvůli tomuhle si musíme najmout dalšího uklízeče,“ postěžoval si Milo.

Tady jsme dávali dohromady agenta Frankse. Skutečný bordel byl na místě, kde se Earl Harbinger a agent Franks rozhodli přehrát nejlepší scény z filmu Frankenstein a Vlkodlak. V mém domě. Byla to epická bitva, kterou jsem musel přerušit tím, že jsem náklaďákem prorazil stěnu a oba jsem je přejel. Má žena – má milovaná Julie Shacklefordová – šla zkontrolovat škody, které dvojice zápasníků způsobila v jejím milovaném rodovém panství. Do rekonstrukce starého domu se zapojila osobně. Byl jsem rád, že odešla, ještě když se Milo a Gretchen snažili Frankse zachránit, protože jinak by mu mohla vpálit kulku přímo do toho jeho velkého samolibého obličeje hned, jak by se probral. A z Earla taky neměla zrovna radost.

Trip Jones prostudoval tajný recept, který měl Franks u sebe, a uvařil plnou vanu Elixíru života, který Gretchen použila, aby Frankse vrátila zpátky mezi živé. Hned jak jsme Frankse znovu poskládali z náhradních dílů, dorazil tajemný cizinec, ale Earl řekl, že je z tajného řádu katolických válečných mnichů a že ti jsou v pohodě. Náš nezvaný host si pak půjčil relikvii na sledování démonů, která se nám povalovala ve skladu, a odešel dělat věci, které mystičtí svatí válečníci obvykle dělají.

Jak jsem říkal, s Franksem se nikdy nenudíte.

Ne že by obyčejní Lovci monster jen vysedávali na zadku. Pořád jsem chodil o berlích kvůli boji s drakem z nočních můr v Las Vegas. Byl to pekelný měsíc.

„Říkal jsi, že Franks nám za ten starej rozbitej démonickej sledovač dá pár informací.“ Milo vzhlédl od omývání chirurgického stolu z nerez oceli a všiml si, že čtu. „Tak cos dostal? Posloužil si mýma nejlepšíma mrtvolama, tak doufám, že to za to stálo.“

Když jsme skončili se zachraňováním Frankse a poslali ho zpátky do světa, mohli jsme se věnovat důležitějším věcem. Zabouchl jsem dvířka spalovny a vytáhl jsem z kapsy kus papíru. Franksovým překvapivě drobným rukopisem na něm byla napsaná adresa.

„Tvrdil, že tam je ‚multidimenzionální výzkumný zařízení‘, který spolupracuje s ÚPKM.“

„Multi… to jako že zkoumá další dimenze, nebo že se najednou nachází ve víc dimenzích?“

To byla správná otázka. V naší práci mohlo dojít na obojí. „No, adresa je v Albuquerque, tak předpokládám to zkoumání. Víš, jak jsou v ÚPKM přecitlivělý, když dojde na portály.“

„V tomhle případě federálům opatrnost vyčítat nemůžu.“ Milo byl náš firemní šílený vědec, ale s černou magií si nechtěl zahrávat ani on. „A co s tím máme dělat? Vyrazit si tam na výlet?“

„Údajně by nám tam mohli říct, co se stalo s Lovci, kteří zůstali v Posledním drakovi.“

„Noo… tak to je dobrej obchod.“ Z pohřešovaných Lovců dva patřili k LM. Když se k tomu přidali další společnosti, pořád chyběl víc jak tucet těl.

„To se ještě uvidí. Franks je parchant, ale svym způsobem čestnej. Když tvrdí, že je něco možný, tak to tak je. Však já už zjistím, co na té adrese je.“ Začal jsem se belhat ke dveřím. Jedno předloktí jsem měl v sádře a jednu nohu ve velké plastové dlaze, ale berle jsem nechal opřené o zeď. Gretchen pod maskou zabručela. Poslední týden do mě lila odporné orkské léčivé lektvary, aby mi kosti srostly rychleji, ale varovala mě, ať se nepřetěžuji. Tušil jsem, že dodržet to nebude jednoduché. „Jo, já vím, doktorko. Budu se snažit.“

Gretchen nesouhlasně mlaskla a vrátila se ke sbírání vnitřností.

* * *

Nedávno jsem musel učinit těžké rozhodnutí. Buď jsem mohl odletět vrtulníkem, pronásledovat monstrum a pár dobrých Lovců nechat na pospas jisté smrti, nebo jsem se mohl zdržet kvůli jejich evakuaci a riskovat, že možná zemřeme všichni. Nebylo to snadné rozhodnutí, ale rozhodl jsem se správně. Obětoval jsem několik lidí, abych jich zachránil mnohem víc. Vyšlo to a zpátky se vrátily stovky Lovců.

Ale i tak mě to strašilo ve snech.

Všichni předpokládali, že VanZant a Lococo jsou po smrti. Lovci, kteří se shromáždili na první výroční Mezinárodní konferenci profesionálních Lovců monster, byli ti nejhouževnatější, nejdrsnější a nejzkušenější zabijáci příšer, kteří se kdy sešli na jednom místě, ale když to Posledního draka vcuclo do říše nočních můr, spousta z nich to nepřežila a zbytek vyvázl jen o vlásek. Uvízli jsme tam jen na pár hodin. Jak by proboha mohla hrstka Lovců přežít v zemi plné mlhy, která zhmotňuje vaše nejhorší noční můry, skoro dva týdny?

I kdyby nějakým zázrakem zůstali naživu, byli mimo náš dosah. Portály na druhou stranu otevírali nekromanti a šílení rádoby kouzelníci. Nikdy to nedopadlo dobře. I kdyby naši lidé nějak přežili, nemohli jsme jim pomoct, čímž by to bylo ještě horší.

Na logice však nezáleželo. Byli to moji lidé, a proto jsem to potřeboval vědět.

Původně jsem chtěl adresu prověřit osobně, ale bez zdravé dávky paranoie to jako Lovec monster daleko nedotáhnete. Informaci jsem dostal od nejhledanějšího uprchlíka na světě. A pronásledoval ho Stricken, který byl něco jako superšpión se stájí plnou obludných zabijáků, s naší agenturou několikrát vydrbal a záda mu při tom kryla americká vláda. Poslední věc, o kterou bych stál, bylo přitáhnout Strickenovu zlomyslnou pozornost. V Las Vegas můj život pravděpodobně ušetřil jen pro zábavu.

Moje znalosti počítačů končily u excelových tabulek, ale ve sklepě pod hlavní budovou velitelství LM se skrývalo naše IT oddělení. Protože ho tvořil jen jeden internetový troll, nešlo tak úplně o oddělení, ale pokud ho zrovna nerozptylovalo šikanování a otravování náhodných cizinců na Facebooku, Melvin odváděl sakra dobrou práci.

Jeho sekce byla nepřístupná jak pro nováčky, tak pro každého, koho by mohlo rozhodit zjištění, že zaměstnáváme třímetrové monstrum, které se nám stará o síť. Zabušil jsem mu na dveře berlou. Byly skoro čtyři ráno, ale měl jsem dojem, že Melvin nespí nikdy. Spánek by ho okrádal o jeho čas na hraní Call of Duty.

„Hej, trolle! Něco od tebe potřebuju.“

„Běž pryč!“ zakřičel přes dveře Melvin. Slyšel jsem i výstřely a exploze. „Melvin rozjel epickej kill streak! Epickej!“

Když s ním Trip uzavřel dohodu, hodně rychle jsme zjistili, že k trollovi nemůžete přistupovat jako k normálnímu zaměstnanci. S internetovým trollem není rozumná domluva. Museli jste mu ukázat, kdo je tady pánem. Znovu jsem zabušil na dveře. „Poslouchej, ty hromado zahradních hadic s cenovkou z Fonasilu, zvedni ten svůj línej zadek a otevři!“

„Trhni si, účtárno. Prober to s Melvinovym šéfem.“

„Dobře. Zavolám sem Holly.“

Původně byl Melvinovým šéfem Trip, protože to on Melvinovi – pod tlakem okolností – nabídl práci, ale Trip byl příliš měkký. Na druhou stranu Holly Melvina k smrti děsila. Videohra okamžitě ztichla. O dvě vteřiny později se otevřely dveře. Tyčila se nade mnou odporná zelená příšera. Polámané zuby pokrývalo tolik starého cukru, že na nich začal růst mech. Oči mu nervózně pomrkávaly, následek pár tuctů vypitých Red Bullů.

„Jak vám dnes může Melvin posloužit, pane Lovec monster?“ Troll ustoupil stranou, abych mohl projít.

„Průzkum.“

Když jsme Melvina najímali, naše „síť“ byla jedna bedna pod Dorkasiným stolem a tady bývalo skladiště. Teď byla místnost plná serverů a blikajících světel. Jeho stůl byly staré dveře podepřené tvárnicemi, ale trůnilo na nich šest monitorů. Za jeho hardware jsme utratili majlant, ale když zrovna nebyl úplně k ničemu, dokázal být Melvin docela šikovný. Finančně se nám to vyplácelo, protože Melvinovi jsme platili jen sladkostmi a internetovým připojením.

„Smrdí to tady jako troll.“

„To je vůně výjimečnosti,“ zasípal. „Melvin by ji měl stáčet a prodávat Axe jako deodorant. Vydělal by miliony.“

„Soustřeď se, Melvine. Mám pro tebe adresu. Chci o ní vědět všechno. Co tam je, komu to patří, kdo tam dělá, co tam dělaj a všechny existující přístupový cesty.“

„Rozbil se ti Google, scrube? Tohle uráží Melvinovy elitní schopnosti.“

„Ta těžká část je, že na sebe nesmíš upozornit. Nikdo nesmí vědět, že nás to místo zajímá.“

„Kdo by nás mohl sledovat? NSA? CIA?“

„Speciální taktická jednotka Jednorožec.“

„Aha…“ Troll dlouze zasyčel. Hádám, že to znamenalo strach. Dobře. „Melvin Jednorožce nemá rád.“

„Ty nemá rád nikdo a z dobrýho důvodu.“ Stricken unesl Earlovu přítelkyni, v Las Vegas si z nás udělal pěšáky, a pokud nám dnes večer Franks říkal pravdu, dokonce nechal zabít agenta Myerse. Stále jsem nevěděl, jak se mám ohledně toho cítit. „Tak se nenech chytit.“

O pár hodin později jsem se vyzbrojený novými informacemi vrátil do přízemí. Slunce zatím nevyšlo, ale kolem Dorkasina stolu už okounělo pár Lovců. Někdo uvařil konvici kafe. Všichni byli příliš rozrušení z nočních událostí a jejich možných následků, aby dokázali jít spát. Byl tam i Trip s Holly. Můj bratr taky.

„Ahoj, kde jsi byl? Myslel jsem, že budeš pomáhat Julii. Tvůj dům je jak po demolici.“ Mosh mi podal hrnek kafe, ale já ho odstrčil stranou a zamířil jsem k pamětní stěně.

Každý Lovec, který od založení Lovců monster s.r.o. zahynul nebo zmizel během akce, měl na té stěně své místo. Když jsem začínal, stříbrných plaket už tam byla spousta, a my jsme jich od té doby přidali až příliš mnoho.

„O co jde, Zede?“ zeptala se Holly.

Nejnovější a nejlesklejší plakety byly z Las Vegas. Na ztráty jsme byli tak zvyklí, že jsme je dokázali sehnat hodně rychle. Našel jsem dvě, které jsem hledal. John VanZant. Jason Lococo. Všichni mě zvědavě sledovali, když jsem je sejmul ze stěny.

„Ještě ne.“

A pak jsem se odbelhal pryč. Musel jsem stihnout letadlo.

* * *

O hodinu později jsem seděl na lavičce na regionálním letišti v Montgomery. Najal jsem si soukromý tryskáč a čekal jsem na pilota. LM měli k dispozici vlastní nákladní letadlo, ale protože šlo o výstřel do tmy, nechtěl jsem využívat zdrojů společnosti. Všechno šlo z mojí kapsy. Podle informací, které jsem od Melvina dostal, mě buď Franks tahal za nohu, nebo šlo o zatraceně chytře ukryté zařízení. Prostě to nevypadalo jako místo, kam byste schovali tajnou paranormální výzkumnou základnu. I tak jsem vzal cestovní tašku, poslal Julii textovku, že si někam musím rychle zaletět, a vyrazil jsem přímo na malé letiště v Montgomery.

Zatímco jsem zabíjel čas, kontroloval jsem emaily. Dostal jsem další od mámy kvůli tátovi. Nevypadalo to s ním dobře. Odložil jsem mobil. Byly to jen citované nálezy z lékařských zpráv. Teď jsem se na to dívat nemohl. Sakra, jak já byl unavený.

„Špatný zprávy?“

Překvapeně jsem vzhlédl. Stála tam Julie, na nose brýle a přes rameno velký zelený batoh. Už se umyla – i když pod jedním uchem jí zůstala troška zaschlé krve – a byla překrásná jako vždy. Dlouhé hnědé vlasy měla pro jednou stažené do ohonu a já tak viděl černou linku na jejím krku. To znamenalo, že musí být stejně unavená jako já, protože Ochráncovo zranění se obvykle snažila skrývat.

Přihlouple jsem zamrkal. „Co tady děláš?“

„Očividně někam letím.“ Má manželka se na mě unaveně usmála. „Dostala jsem tvoji textovku.“ Upustila batoh na zem a svalila se vedle mě na lavičku. „Byla tajemná.“

Čekárna byla v tuhle hodinu prakticky opuštěná. Nikdo nebyl dost blízko, aby nás slyšel. „Napadlo mě, že Stricken by si mohl myslet, že se nás veřejnej nepřítel číslo jedna pokusí kontaktovat, a napíchnul nám telefony.“

„To je pravděpodobný. Ať už jsi četl cokoliv, podle toho, jak se tváříš, to nemohlo být dobrý. Tvůj táta?“

„Jo. Nelepší se to.“ Jeho stav se od rozhovoru se mnou a Moshem postupně zhoršoval. Jeho propůjčený čas vypršel, svůj účel splnil. Minimálně tahle příšerná mizerná část proroctví se ukázala být pravdivou. „Nevím, co mám dělat.“

Julie mě chytila za ruku. „Je mi to líto.“

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Kdybych ještě chvíli seděla a dívala se na to, co zbylo z našeho domu, tak by mi asi hráblo, a proto jsem se radši rozhodla udělat něco užitečnýho. Ten starej dům už byl z poloviny opravenej. Zatracenej Earl.“

„Kde vlastně je?“

„Sleduje Frankse, jestli ho nepřivede k Heather.“

To bylo troufalé a znělo to přesně jako Earl. „Měli bychom mu pomoct.“

„Nabídla jsem mu to. Earl zdůraznil, že nesmíme. Uzavřel dohodu, že se do toho LM nebudou plíst.“

„Když říkáš.“ Doufal jsem, že můj šéf ví, co dělá.

„Chtěl pomstít svoji životní lásku, tak mu odpustím, že mu přeskočilo a zdemoloval dům, ale zaplatí opravy. Všechny opravy. Franksova krev je úplně všude. Na tenhle bordel si někoho najmu, a než na to dojde, můžu jet s tebou.“

„Ale ty –“

„Jsem několik měsíců těhotná, ale to ze mě nedělá porcelánovou panenku. Pocházím z dlouhý řady drsnejch jižanskejch matek, který vytlačí dítě, vezmou pušku a vrátí se do práce, tak mě nezkoušej rozmazlovat. To ty by ses měl šetřit, ne já.“

„Dobře.“ Tenhle hovor už jsme vedli. Nakonec se mi ji povedlo přesvědčit, aby se kvůli bezpečí dítěte přestala aktivně zapojovat do lovení monster. „Tohle by nemělo bejt nebezpečný.“

„Upřímně si myslím, že dokud si dokážu zapnout zbroj, mohla bych dělat odstřelovačskou zálohu.“

„Něco si slíbila,“ připomněl jsem jí. A jak jinak, pár minut po tom slibu si to v našem obýváku rozdali Frankenstein s vlkodlakem.

„Jen si z tebe utahuju. Chápej, pořád si na to zvykám. Ještě jsem úplně nepřijala, že ze mě bude máma. Nečekala jsem to. Mít rodinu? Se všemi těmi šílenostmi, co už v životě máme?“

Největší starosti jí dělala Ochráncova kletba. Stále jsme netušili, jak na ni působí, natož jak bude působit na dítě. „Tvoje rodina jsou Lovci monster a ty si vedeš skvěle.“

„Pokud my dva nedopadneme jako moji rodiče.“

„K tomu nedojde.“ Já byl Vyvolený a ona Ochránce, takže se z nás upíři stát nemohli, ale věděl jsem, že mluví obecně. Existovala spousta způsobů, jak dopadnout špatně, které by nezahrnovaly proměnu v nemrtvé.

Tentokrát změnila téma Julie. Protože já nechtěl myslet na svého tátu a ona nechtěla mluvit o nastávajícím mateřství, brzy se asi budeme muset bavit jen o počasí. „Melvin mi řekl, co hledáš. Jenom doufám, že tě to nezklame.“

„Jako realista vím, že jsou pryč. Ale Lococo měl dceru. Bylo by dobrý mít možnost jí říct, co se s jejím tátou skutečně stalo.“

„Já VanZanta znala celý roky. Byl jeden z našich nejlepších. Dlužíme jim to. Ale je hodně nejistý, jestli tihle lidi budou něco vědět. Tahle cesta možná skončí škemráním u profesorů nebo dohadováním s vládníma zaměstnancema. A vyjednávání je moje práce. Tvoje diplomatická historie není zrovna bez poskvrnky.“

Julie se starala o kontrakty LM a dokázala okouzlit a přemluvit skoro kohokoliv. Mojí silnou stránkou byly tabulky. „Diplomaticky řečeno.“

„Přesně tak.“ Položila mi hlavu na rameno a přimáčkla se ke mně. „Kvůli tomu pitomci Franksovi jsem dneska vůbec nespala. Vzbuď mě, až bude čas odkolébat se do letadla.“

„To určitě. Vždyť na tobě ani není vidět, že jsi těhotná. A za pár měsíců budeš mít tu nejvíc sexy chůzi na světě.“

„To se sakra vsaď.“

Byl jsem rád, že ji tu mám.

Julie zazvonila na zvonek.

Podle toho, jak o tom místu mluvil Franks, jsem čekal něco okázalého. Brutalistickou betonovou budovu, která by mohla sloužit jako bunkr, nebo něco high-tech se spoustou černého skla. Multidimenzionální výzkumné zařízení znělo působivě.

Nečekal jsem domek na předměstí Albuquerque v Novém Mexiku. Ten dům ani nebyl velký. Podle Melvina šlo o dvě stě padesát metrů čtverečních cihel, omítky a ubohosti. Vlastnila ho realitní společnost, která patrně byla nastrčenou korporací ÚPKM, a vlastnila ho několik let. Absolutně nic nenaznačovalo, že by pod ním byla síť tajných tunelů skrývající urychlovač částic, hvězdnou bránu nebo něco podobného. Byl to ten typ ulice, kde parkují minivany. Místo trávníků byly před domy písek, štěrk a kaktusy. Na druhé straně ulice a o dva domy dál malá holka vnucovala lidem skautské sušenky.

„Není to zrovna Cheyenne Mountain,“ poznamenala Julie, když znovu zazvonila.

„Já ti nevím. Koukni na tu holku se sušenkama.“

„Je roztomilá.“

„Až moc roztomilá. Sleduje nás. Vsadím se, že je to ÚPKM střelec v utajení.“

„Ty copánky to hned provalily,“ souhlasila sarkasticky.

„Musíš uznat, že je to pěkně aerodynamickej účes.“

„V jejím věku jsem ten styl milovala.“ Julie vzdala zvonění a pořádně na dveře zabušila. Dokonce to ani nebyly kovové bezpečnostní dveře, ale jen obyčejná překližka. Kdybych neměl nohu v plastové dlaze, vykopnul bych je na první pokus.

V Novém Mexiku jsme měli tým. Jak Julie správně poznamenala, nebyl žádný důvod, proč jsme nemohli požádat je a ušetřit si cestu. Když to říkala, tak se mi to samozřejmě nepokoušela nijak rozmluvit. Myslím, že jsme oba potřebovali něco dělat.

Roleta v nejbližším okně se pohnula, když se na nás někdo kouknul. Žaluzie se hned zavřely.

„Doufám, že to není Franksova představa humoru a nežije tu něco strašnýho,“ zabručela Julie.

„Jestli tu máme umřít, jsem rád, že mým posledním aktem vzdoru bylo přesvědčení Moshe, aby si nechal vytetovat firemního smajlíka.“

Ozval se zvuk odemykajícího se zámku a dveře se pootevřely. Uvnitř byla tma. Dokázal jsem rozeznat jen část obličeje a jedno oko. Dveře jistil řetízek, což bylo dost ubohé bezpečnostní opatření proti stočtyřicetikilovému chlapovi jako já. Dveře musely být ještě tenčí, než jsem si myslel, protože nás přes ně slyšel. „Vy znáte agenta Frankse?“

„Párkrát jsme se potkali,“ odpověděla Julie, která nechtěla přiznat, že jsme se setkali s monstrem, za které Fonasil nabízel čtvrt miliardy. „Je tohle –“

„On tady není, že ne?“ Chlap uvnitř zněl mladě, ale funěl, jako by byl tlustý a potřeboval inhalátor. Pokusil se natočit hlavu, aby přes škvírku viděl i za mě. „Agent Franks mě děsí. Nechci mít žádný problémy.“

„Neviděl jste poslední dobou zprávy? Franks je indisponovanej. Poslouchejte, pane, bylo nám řečeno, že nám můžete s něčím pomoct.“

Chlap přestal s marným pátráním po Franksovi na dost dlouho, aby si mohl lépe prohlédnout moji ženu. „Počkat… nejste Julie Shacklefordová?“

„To jsem.“

„Ta Julie Shacklefordová?“

Kolik mohl znát Julií Shacklefordových? „Ano, to budu já.“

„No to snad není možný!“ Rychle zavřel dveře, zacinkal sundávaný řetízek a pak se dveře otevřely dokořán. „Jsem váš velkej fanoušek!“

Málem jsem spadl z terasy. Měl jedno oko. Tím nemyslím, že měl jen jedno a to druhé mu chybělo. On měl jedno obrovské oko uprostřed velké a trochu zdeformované hlavy.

„Vy jste kyklop,“ prohlásila klidně Julie.

Přestože měl být děsivým monstrem z mýtů a legend, jen tak tam stál a přihloupě se culil. Kyklop byl velký mohutný chlap, ale vysoký jen jako já. Na klasických obrázcích obvykle nosili bederní roušku a používali jako kyj kmen stromu. Tenhle na sobě měl chlupatý modrý župan, tepláky a jasně zelené Crocsy.

„Jsem váš největší fanda! No páni, nemůžu tomu uvěřit!“ Nadšeně spráskl ruce. „Jej!“

Na druhé straně ulice nás došla skautka. Správně podle mojí postavy uhodla, že bych byl ochotný nakoupit tolik sušenek Samoa, kolik sám vážím, kdybych k tomu měl příležitost. Když zahlédla kyklopa, upustila své Thin Mints a utekla, jako by jí za patami hořelo.

„Jejda! Sousedi by mě neměli vidět bez přestrojení. Mohl bych přijít o výjimku.“ Kyklop měl velké koňské zuby. „No dobře, pojďte dál. Pojďte dál!“

S Julií jsme si vyměnili pohledy. Kyklopové měli být vzácní drsní obři, kteří odnášejí hrdiny do svých temných jeskyní, kde si z nich udělají svačinku. Tenhle byl tak legrační zjev, že jsem ani neměl nutkání vytáhnout pistoli. Netuším, kdy naposledy kyklop dělal problémy nebo kdy za něj naposled nějaký Lovec inkasoval z Fonasilu. Před desítkami let? Různí profesoři je považovali za vyhynulé.

Julie pokrčila rameny. Proč sakra ne? Vešla do domu. Povzdechl jsem si a následoval jsem ji.

S výjimkou spousty komiksových plakátů na stěnách vypadal vnitřek domu úplně normálně. Kyklop měl rozježené vousy, ale zdálo se, že mu vyrůstají jen z krku. Soudě podle oranžového prachu na něm a pytlíku na gauči se právě cpal Cheetos. Na televizi bylo zapauzované anime.

Když jsme vešli, zavřel za námi a zamkl dveře.

„Je mi vážně ctí. Jsem Poly. Vítejte v Albuquerque.“

„I já se s tebou ráda setkávám, Pauly.“

„Ne, Poly. Celým jménem Polyfémos. Omlouvám se, že tak vyšiluju. Mám v domě Julii Shacklefordovou!“

„Kyklopa jsem zatím nepotkala,“ řekla zdvořilým tónem Julie.

„Neměli byste bejt obři?“ zeptal jsem se. Julie na mě okamžitě vrhla pohled nepokaž to. Nemohla mi to přece vyčítat. Jen mě zajímalo, jestli jsme nenarazili na kyklopího liliputa.

„To o těch obrech je nenávistnej a nepřesnej stereotyp, co existuje jen kvůli tomu, že staří Řekové byli rasisti. A taky byli mrňaví. Všechno je relativní.“ Otočil se zpátky k Julii. Přísahám, že ten kyklop dostal nefalšovaný fandovský záchvat. Skoro nám tam omdlel. „Nikdy jsem nikoho z LM nepotkal, natož takovou legendu. Znáte Mila Andersona? Božíčku… samozřejmě, že znáte Mila Andersona!“ Pak se tím velkým želatinovým okem podíval na mě. „A vy budete Owen Pitt.“

„To jsem já.“

Poly pokrčil rameny. „Vy jste taky dobrej… myslím.“

Auvajs.

„Nevadí, když se zeptám, jak toho o nás tolik víš, Poly?“

„Většinou sledování na dálku a zprávy ÚPKM, ale ve skutečnosti jste ještě hezčí.“ Kyklop polkl a začal se červenat. „Omlouvám se. To asi nebylo moc zdvořilý.“

„To je v pořádku,“ řekla rychle Julie. Já chtěl namítnout, že není, ale ona pokračovala: „Sledování na dálku? To pro ÚPKM děláš?“

„Většinou. Nejradši mám, když po mně chtějí prohlédnout záznamy, kde jste vy. Je to lepší než Netflix. Jste nejlepší!“

Julie přikývla. Tohle začínalo být trapné. „Díky.“

„Chytili mě, ale agent Myers mi zařídil provizorní výjimku z Fonasilu, protože můžu vidět věci, které lidi nevidí. Platí mi, abych se díval na fotky a popisoval je. Je to super práce. Určitě o dost lepší než bydlet v jeskyni a krást kozy. A pomáhám hrdinům!“ Zněl vážně hrdě, když se kolébavě vydal do chodby. „Pojďte za mnou. Ukážu vám to.“

Jedna stěna chodby byla plná filmových plakátů. Druhou stranu zabíraly akční figurky v neotevřeném původním balení. Budu muset Polyho seznámit s Tripem. Budou spolu vycházet skvěle. Asi hned založí tradici víkendových herních nocí.

„Co jsi myslel tím pomáháním hrdinům?“ zajímalo Julii.

„Agenta Myerse a jeho lidi. Jsou vážně hodní. No, s výjimkou Frankse. Pochopitelně. Ten je trochu debil. Byl jsem zavřený ve vězení se spoustou strašnejch monster a lidi tam experimentovali s mým mozkem. Ti vůbec nebyli hodní. Dokonce vyhrožovali, že mi vydloubnou oko. Věřili byste tomu? Ale po tý velký trhlině v Alabamě před dvěma roky agenta Myerse napadlo, že bych jim mohl pomoct, a uprostřed noci mě z vězení odvedl. Od tý doby jsem tady.“

„Proč to udělal?“

„Protože kyklopové vidí věci, který lidé nevidí. Proto nás moc nezůstalo. Jakmile to lidé zjistili, začali nás unášet. Většina našich není tak nápomocná a milá jako já, tak jim lidi začali vysávat oči a dělali z nich drogy, který dávali jiným lidem, aby získali naše schopnosti. Nikdy to nedopadlo dobře. Lidský oči jsou moc slabý. Když zkoušeli dálkový vidění, začala jim z očí stříkat krev.“

„Fuj.“ A já si vždycky myslel, že konspirační teorie ze studené války o sledování na dálku jsou jedna velká blbost. Zastavili jsme se, na jedné straně zamčené dveře, na druhé koupelna. Umyvadlo bylo plné tub krému proti akné. „Co vlastně vidíš?“

„Třeba mi řeknou, že je tu trhlina, a já zvládnu nakouknout na druhou stranu. Nebo se něco stane, oni to vyfotí satelitem, agent Myers mi to přiveze a já se na ty fotky podívám a řeknu mu, co všechno tam nevidí. Jako duchy, nebo co si lidé na fotce povídají.“

„Ty umíš vidět rozhovory? V minulosti?“

„Někdy. Byl vždycky nadšenej, když se mi to povedlo. Agent Myers nebo někdo z jeho lidí mě vždycky jednou za čas zkontrolujou, ale s nikým dalším z vlády mluvit nesmím. Agent Myers říká, že bych se tak mohl dostat do problémů.“

Vypadalo to, že Polyho neschovává vláda, ale že ho před vládou naopak schovali. Unesl Myers Polyho z STFU? Vzhledem ke skromnému ubytování jsem měl dojem, že půjde o jednu z Myersových neoficiálních operací. Chudák kyklop ani nevěděl, že je jeho dobrodinec po smrti.

„Můžeš odsud odejít?“ zeptal jsem se.

„Ne.“ Poly si vytáhnul nohavici tepláků a ukázal kotníkový bezpečnostní náramek. „Můžu jít na dvorek nebo k poštovní schránce, ale pokaždý musím být zamaskovaný. Venkovní svět pro mě končí u poštovní schránky… Ale s váma mluvit můžu, že jo? Chci říct, že vy jste opravdová Julie Shacklefordová, pro lásku Diovu!“

„Určitě,“ potvrdila Julie. Byla to hodná ženská a já věděl, že se asi cítí provinile, že teď Myersova kyklopího nerda využívá.

Poly otevřel dveře. V rohu místnosti byl rýsovací stůl. Stěny od podlahy po strop kompletně pokrývaly mapy, většinou klasicky tištěné, ale některé byly zjevně nakreslené ručně. Svou jednoduchostí působily až dětsky, terén zastupovaly obrázky a jména z hrubých písmen vypadala spíš nakreslená než napsaná.

„Omlouvám se, kreslení mi moc nejde.“ Poly zamával prsty. Vypadaly jako tlusté buřty. „Nevidím všechno, co dírami ve světě projde, ale někdy je zahlédnu, a když si jich všimnu včas, Myersovi to vždycky udělá velkou radost. Lidé si myslí, že mít dvě oči je lepší, ale vaše oči nestojí za nic. Prostorové vidění není tak důležitý. Dvě oči, ale jen jeden svět. Kyklopové mají jedno oko, ale vidí najednou dva světy. Je to obrácený. Vy vidíte jen to, co je před váma. Kyklopové sice vidí rozmazaně, ale do velké dálky, skrz stěny, na druhou stranu světa a někdy i skrz čas, když se fakt pořádně soustředíme.“ Poly se na mě podíval a zazubil se. Přední zuby měl velké jako bobr. „Poznám, že vy o sledování napříč časem už něco víte, že ano, Owene Pitte?“

„Jo, něco málo jo.“

Julie vytáhla mobil a začala mapy fotit. Polymu to nevadilo. Všiml jsem si na nedaleké hromádce mapy Las Vegas a šel jsem k ní. Kolem Posledního draka byl nakreslený kruh.

„Agent Myers řekl, že na to místo se mám soustředit opravdu pořádně, aby tamtudy nic neproklouzlo.“

Vedle visela jedna ručně nakreslená mapa. U černého X bylo napsáno „Poslední drak“. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že tohle místo na Zemi není. Terén zastupovaly nesmyslné škrábanice a místní názvy hatmatilka. „Julie, pojď se na něco kouknout.“

„Tam se kasino přesunulo na špatné místo, odkud přicházejí noční můry,“ vysvětloval Poly. „Je mezi světy. Vím, že jste tam oba byli. Vůbec se mi nelíbí, když se tam musím dívat. Je to smutný a děsivý místo a všechno, co tam žije, je zlý a hladový. Máte štěstí, že jste se odtamtud dostali.“

Pro tohle jsme si přišli. „Všichni jsme se ven nedostali. Pár přátel tam zůstalo. Víte, co se s nima stalo?“

Kyklop zakýval hlavou tak silně, až se mu rozhoupala dvojitá brada. „Uvízli tam, ale několik už jich zemřelo. Teď jich žije jen sedm.“

„Sedm je stále naživu?“ Julie se na mě nevěřícně podívala.

„Zaručeně, Julie Shacklefordová. Dveře jsou zavřené, tak už na ně nevidím, ale lidské životy svítí. Agent Myers jim říkal uhlíky. Lidé na tom špatném místě jsou jako jiskry ve tmě. Díky tomu vím, že sedm správňáků ještě žije.“

Věřil jsem mu. Bylo to jako rána do žaludku. Někdo přežil, ale nemohli jsme jim pomoct. Tím to bylo ještě horší. „Můžeš se podívat, co dělaj? Našli si místo, kde se dá schovat? Jsou v bezpečí?“

„Je mi líto.“ Kyklop pokrčil mohutnými rameny. „Je to jako okno. Když je otevřené, vidím dobře. Když se zatáhnou žaluzie, vidím procházet světlo, ale nevidím, co děje. Až se trhlina otevře znovu, tak bych se tam podívat mohl.“

Julie zírala na mapu říše nočních můr. „Co budeme sakra dělat?“

Myers kyklopa pověřil, aby dohlížel na trhliny. Stálo to za pokus. „Až se otevře znovu… Poly, znáš nějakou jinou cestu do říše nočních můr?“

Zavrtěl hlavou, že ne. Jeho velké rosolovité oko se při tom pohybu zavlnilo. Trochu se mi zvedl žaludek. „Nemůžu najednou sledovat celý svět. To by byla hloupost. Ta místa vidím, jen když se na ně hodně soustředím, a kam se mám dívat, mi říká agent Myers. Předpokládám, že se neustále otevírají malý škvírky, skrz který prochází menší noční můry, ale nic, přes co by se dokázal protáhnout člověk. No, i když… ne. Zapomeňte na to.“

„O co jde, Poly?“ pobídla ho jemně Julie.

„Je tu jedno místo, který se otevírá každej rok, když jsou hvězdy ve správný poloze, ale je moc děsivý, dokonce i pro Julii Shacklefordovou a LM. Když tam půjdete, všichni umřete a to by mě hrozně mrzelo.“

Chystal jsem se něco říct, ale Julie zavrtěla hlavou. Jasně. Diplomacie. Já byl příliš netrpělivý a tlačil jsem na pilu, ale na druhou stranu jsem nebyl tak namyšlený, abych to nepřiznal. Měl jsem nepříjemné tušení, že kdybych Polyho vyslýchal já, tak daleko bychom se nedostali.

„To je v pořádku, Poly. Budeme opatrní.“

„Já nemám moc přátel. Všichni ostatní kyklopové jsou pryč. Agent Myers je můj přítel, ale má moc práce a nemůže mě navštěvovat moc často. Mohla byste být má přítelkyně, Julie Shacklefordová, ale pokud tam půjdete, tak umřete a my nemůžeme být přátelé, když jste mrtvá.“

V tom se mýlil. Já měl spoustu přátel, kteří byli mrtví.

„Když nám to řekneš, neznamená to, že s tou informací uděláme něco nebezpečnýho. Jen to chceme pochopit.“ Julie uměla být hodně trpělivá. Bude z ní skvělá máma. „Je to pro nás velmi důležité. Prosím?“

„Tak dobře.“ Poly byl viditelně nadšený. „Pojďte. Ukážu vám ‚Velký tajný projekt‘ agenta Myerse.“ Vyšel z kanceláře na chodbu. „Řekl mi, že když při sledování tohohle zloducha odvedu opravdu dobrou práci, sežene mi cosplay a zamaskovaného mě vezme na DragonCon. Chci tam jít v průvodu.“

Druhá ložnice byla zařízená podobně jako ta první, jen působila ještě přecpaněji, pokud to vůbec bylo možné. Celou jednu stěnu zabírala velká mapa světa. Pravděpodobně za to mohly různobarevné špendlíky, ale hned mi připomněla mapu, kterou jsme dávali dohromady v hotelovém pokoji v kasinu na základě starších případů a informací od Lovců z celého světa. Všechno se to točilo kolem neznámé podzemní hrozby.

Julie si to uvědomila také. „Je to jako Earlova mobilizační mapa podzemních anomálií… Jsou tam vyznačený všechny, o kterých víme. Tady je jich ale mnohem víc než u nás.“

„Z hlíny vylézají věci a mají teď víc napilno. Agent Myers mi každej tejden volá a upozorňuje mě na nové místo, které mám hlídat a říct mu, kdyby se tam něco objevilo. Už je jich tolik, že je skoro nestíhám kontrolovat. Agent Myers se snaží chovat sebejistě, ale já na něm poznal, že má strach.“

Byl tu barevný kód. Žluté špendlíky označovaly místa, kde se otevřely tunely nebo závrty a v okolí zmizely celé vesnice. Jeden žlutý byl v oceánu na místě, kde čínské námořnictvo vybombardovalo podvodní město. Černý špendlík označoval jeskyně DeSoya a další byl na Novém Zélandě, kde jsme bojovali s Arbmunepem. Všude byly i zelené a bílé špendlíky a vše korunoval velký červený připínáček.

„Zelená jsou Fey. Ty jsou divný a nevypočitatelný. Černá jsou Starobylí. Z těch mě bolí oko. Agent Myers říkal, že na jejich stranu se nikdy dívat nesmím, protože bych z toho zešílel. Bílá je pro věci, kterýma si agent Myers nebyl jistej.“

„A žlutá?“

„O těch toho agent Myers moc neví, jen že se tam ukázal stejnej symbol. Když se ukáže, moc dobře do té oblasti nevidím. Patří hodně špatný věci, která se probudila, když se rozbil čas.“

„Sakra.“

„Nevyčítej si to,“ uklidňovala mě Julie. „Kdybys ten artefakt nepoužil, lord Machado by vyhrál a stejně bychom byli všichni ztracený.“

„Ale i tak…“

„Různé barvy se navzájem moc nemusí,“ vysvětloval dál Poly. „Bojují se správňákama, ale taky mezi sebou.“

Věděl jsem, že náš osud je propletený s několika různými vesmírnými frakcemi, jen jsem to nikdy neviděl v tak přehledném barevném kódu. „Čím jsou tam místa zvláštní?“

„Na těch místech se o sebe otírají světy a rozmazávají se tam hranice. Někdy tam prochází monstra.“

„A to je jich tolik?“ Julii to trochu zaskočilo. „Chci říct, že víme, že k tomu dochází, ale tohle… tohle je šílený.“

Hlouček růžobarevných špendlíků byl zapíchaný v Jasnym spodku. Tomu bych věřil.

„Lidé jim říkají místa moci,“ dodal ochotně Poly. „Černá magie je tam silnější.“

„O tom už něco víme,“ zabručel jsem. „Co ten velkej červenej?“

„Toho se agent Myers bojí nejvíc. Musím ho kontrolovat každej den, jestli se tam něco neděje. Občas se tam na povrchu něco objeví, ale já si myslím, že to nejhorší se děje v podzemí.“

„Co je v tom podzemí, Poly?“ zeptala se Julie, když si velkou mapu vyfotila.

„Myslím, že konec světa.“ Z velkého rozechvělého oka stékala voda. Došlo mi, že Poly se rozplakal. Pak popotáhl. „Město monster. Žijou tam opravdu hodně zlý věci, možná ty úplně nejhorší, co chtějí všechno zničit. Agent Myers si myslí, že ten nejhorší tam ještě chvíli zůstane, ale kdyby odešel, mám mu hned zavolat. To kvůli němu se objevují žlutý špendlíky. On tam zkouší správňáky a učí se porážet hrdiny. Agenta Myerse děsí a on je nejstatečnější člověk, jakýho znám.“

Julie mu jemně sevřela rameno. „Bude to v pořádku.“ Zdálo se, že ho tím trochu uklidnila. „Co nám o té zlé věci můžeš říct?“

„Moc toho není. Špatně se na něj dívá. Jako by byl najednou na víc místech a víckrát na jednom místě. I když si myslím, že se od probuzení většinou drží tam. Pracuje pro něj ale spousta špatnejch věcí, který pořád odcházejí, slídí a dělají potíže.“

Kyklop buď byl opravdu nevinný jako děcko, nebo to byl ten nejlepší herec, ale pokud Myers zorganizoval jeho únos a schovával ho před Jednorožcem, tam na tom sledování muselo něco být.

„Tam na tom místě se otevírá cesta do říše nočních můr, že jo?“

Poly váhavě zvedl jeden tlustý prst, aby s ním ukázal, ale zarazil se. „Slíbíte mi, že tam nepůjdete?“

„Nebudu ti lhát. Tohle ti slíbit nemůžeme, Poly,“ řekla Julie. „Ale budeme opravdu hodně opatrní a uděláme vše, co půjde, abychom se vrátili. Hrdinové občas musí dělat nebezpečný věci, aby ochránili ostatní. To z nás dělá správňáky.“

„Věděl jsem, že budete stejně odvážná jako agent Myers.“ S tím Poly ukázal na mapu. Jak jinak, byl tam ten červený připínáček. „Je v Městě monster.“

Bylo hodně na severu, kousek od pobřeží Ruska. Přečetl jsem si jméno. „A do prdele.“ Sevřel jsem ruce v pěst. Podvědomě jsem odtáhl rty v zavrčení. Moje reakce musela Polyho vyplašit, protože o krok ustoupil.

„Co se děje, Owene?“

„Na tom ostrově mi zabili tátu.“

Když jsme s Julií jeli na letiště, stalo se něco vážného. Poslední dobou jsem zprávy nekontroloval, ale podle toho, jak se ostatní cestující v tichosti shromažďovali kolem televizních obrazovek, jsem poznal, že je to vážné a že se to vysílá živě.

Dokulhal jsem k davu. Nebyl jsem dost blízko, abych slyšel hlasatele, ale dokázal jsem přečíst text pod ním. Indie. Počet mrtvých neznámý, ale půjde o stovky lidí.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se nejbližší čekající pasažérky.

„Myslí si, že to byl požár v chemičce,“ odpověděla. „Jedovatý plyn vypálil celou vesnici. Taková tragédie.“

Video ukazovalo davy vyděšených lidí utíkajících o život. V pozadí nekontrolovatelně zuřil požár a hroutily se budovy.

„Asi to opravdu byla jen nehoda,“ zašeptala Julie.

„To doufám.“

Bylo hrozně něco takového říkat, ale tak už to chodilo. Když pracujete v našem oboru, je snadné podlehnout paranoie, že každá tragédie ve zprávách je krycí historka, která má utajit existenci monster. Ve skutečnosti k obyčejným tragédiím dochází každý den. Po cestě sem nás mohl srazit náklaďák. Nebo by naše letadlo mohlo spadnout po startu a byla by to jen zatracená smůla. Nepotřebujete k tomu monstra. A někdy město chytne plamenem a vyhoří rychle do základů, aniž by se do toho zapojily síly temnot.

Pak se však úhel kamery změnil, odklonila se od uprchlíků k úbočí nedalekého kopce, kde byl do kamene čerstvě vypálený obrovský symbol. Kamera se na něm na chvíli zdržela. Většina lidí by v tom viděla jen obyčejnou čmáranici. My věděli, že je to vizitka.

Julie si povzdechla. „Sakra. Tohle už ne.“

Někdo v CNN musel být zasvěcený, protože přenos okamžitě skončil. Přepnuli do studia, kde představili chemika, nepochybně placeného ÚPKM, který opakoval oficiální krycí historku od indické vlády.

Na chvíli jsem viděl rudě. Kolik lidí ještě musí umřít, protože jsem tu věc probudil?

„Jsi v pořádku?“ Julie mě zkusila vzít za ruku, ale já ji podvědomě zatnul v pěst.

„Nebudu, dokud toho hajzla nezastavím.“

KAPITOLA 2

Podklady jsem měl připravené a byl čas s nimi něco udělat.

„Earle, máš minutku?“

„Možná pozdějc, Zede. Ještě doháním zprávy od týmovejch velitelů a máme tu aktivní třídu nováčků, co potřebuje zhodnotit.“

Můj šéf za sebou měl pekelné ráno. Earl byl od svého návratu zavalený prací a Dorkas mu v jednom kuse přepojovala telefony. To už se stává, když na několik dní zmizíte z povrchu zemského, abyste zachránili svou přítelkyni před tajnou vládní zabijáckou jednotkou monster. Vyřešili to i bez toho, aby se do debaklu Franks versus Jednorožec zapojili Lovci monster s.r.o. Stricken byl na útěku. Heather Kerkonenová měla novou šéfovou – která podle popisu vůbec nepřipomínala prohnilého intrikánského megalomana, kterým byl její předchůdce – a Earl se snažil vrátit společnost do normálu.

Já se mu chystal jeho šance na normálnost rozkopat jak bábovičky. Díky záchraně Heather měl naštěstí skoro dobrou náladu, tak jsem doufal, že mě rovnou neodpálkuje.

Earla jsem si odchytl na chodbě u hlavních dveří, když se pokoušel utéct na střelnici. Podíval jsem se k Dorkasinu stolu. Telefonovala a Earlovi se příliš nelíbilo, že by mu ten hovor mohla díky mému zdržení předat. „Vysyp to rychle.“

„Já vím, že jsi v tom až po uši, ale tohle je důležitý.“

„Hej, Earle!“ Dorkas zvedla telefon. „Tým Mayorgové poslal jednoho chlapa do zdravotního důchodu a dalšího maj na operaci kolene. Chce vědět, kdy jí pošleme náhradního střelce.“

„To chce spolu s ní vědět i zbytek společnosti.“ Earl zavrtěl hlavou a vytáhl cigaretu. Pak si uvědomil, že je pořád v budově, povzdechl si a zase ji schoval. „Ten bordel ve Vegas nás odrbal všechny. Řekni jí, že jí zavolám.“

„Vážně potřebuju jen minutku, Earle. Je to důležitý.“

„Mluvíme tu o účetnictví, kdy se musím podškrábnout pod něco důležitýho, i když mi je to teď úplně ukradený, nebo jde o důležitou záležitost s monstry?“

„Monstra. A nezabilo by tě, kdyby ses občas podíval na účty.“

„Pch.“ Earl zamítavě mávl rukou. „Na to jsem si pořídil tebe, mladej. Co potřebuješ?“

„Tady ne. V kanclu.“

„Ať to radši není žádnej účetnickej trik, jak mi pod nos strčit tabulky.“

Tou dobou jsem plánoval, prověřoval stopy a dělal průzkum už několik týdnů. A pokud jsem měl pravdu, bytost, kterou jsme chtěli sejmout, měla neviditelné oči všude. Lovci monster jsou svou nevraživostí k magii vyhlášení, ale umíme ji použít, když je třeba. V kanceláři jsem si od Tanyi nechal nakreslit několik elfích run, které údajně zaženou odposlouchávající duchy. Zapřísahala se, že jsou mocné a vydrží několik dní. Netušil jsem, jestli mě elfka od karavanů jen netahá za nohu, ale za pokus to stálo. Nechtěl jsem to Earlovi vysvětlovat, když se všude potulují neprověření nováčci. V tomhle už jsem se poučil tím horším způsobem.

Earl mě následoval do patra. Berle už jsem vyměnil za hůlku a zdvojnásobil jsem dávky nechutné alternativní medicíny od Gretchen. Uzdravoval jsem se rychle. Orkské lektvary se vařily z věcí jako drcené zuby, šišky a mývalí kosti, nebylo tu žádné logické vysvětlení, proč by měly zabírat, ale ať se propadnu, jestli nezabíraly vážně skvěle.

Moje kancelář nebyla velká a větší část z ní zabíraly police a kartotéky. Earl mi dovolil najmout externí účetní firmu – kde samozřejmě věděli o Fonasilu –, aby nám dělali daně, a o každodenní nudné papírování se staral vysloužilý Lovec, tak jsem teď měl trochu volnější ruce. Protože jsem cifršpionství prokládal lovením monster, na všech kartotékách ležely zbraně, vybavení a krabice s municí.

Když jsem ještě býval obyčejný účetní, měl jsem na stole falešný granát s číslem 1 na pojistce a cedulkou Vyber si číslo. Tady jsem ho mít nemohl, protož bych ho mohl omylem zaměnit za skutečný granát, což by určitě skončilo katastrofou. Zavřel jsem za Earlem dveře a zamkl jsem. Elfská magie zadrží nepřátelské duchy a dveře zvědavé Lovce. Snad se tu nikde v šuplíku neschovávali neviditelní trpaslíci.

Earlovi jako obvykle nic neuteklo. „To na stěně jsou elfský runy. Proč ty tajnosti?“

Svalil jsem se do křesla. Earl se posadil na opačné straně stolu. Zatím nebyl moc nabručený, tak jsem musel kout železo, dokud bylo žhavé. „Víš o tom výletu, který jsme si s Julií udělali do Albuquerque?“

„Něco málo. Zmínila se o něm, když si udělala malou přestávku od ječení, že jsem jí vymaloval barák Franksovejma střevama.“

„Příšerně se to zažralo do koberců.“

„Už mi vystavila účet, kterej to naznačuje. Netušil jsem, že jsou tu pořád kyklopové. Je mi jasný, na co myslíš, Zede. Na základě tvrzení toho monstra chceš připravit záchrannou výpravu. Já s tebou cejtím, fakt jo. Ztratit lidi je příšerná věc. John byl můj dobrej kámoš a Lococo mi v Copper Lake zachránil kejhák. Ale jít si tam pro ně by bylo příliš nebezpečný.“

Earl nevěděl, o čem mluví. Já myslel na něco mnohem většího než obyčejnou záchrannou expedici. „Nemůžeme tam ty Lovce nechat. Tohle my neděláme.“

„To přece vím. Netvrdím, že se na to vykašleme. Za předpokladu, že to tlustý jednooký děcko, který měl Myers v domácím vězení, nebude lhář nebo magor a poskytne použitelný informace, že těch sedm Lovců je nějakym zázrakem pořád naživu a že budou ještě naživu, až se ta údajná brána za pár měsíců otevře, tak jo, něco s tím uděláme. Ale popravdě řečeno netuším, co by se dalo podniknout teď.“

„V tom mám menší náskok.“ Odemkl jsem šuplík a vytáhl svazek papírů. V tom samém šuplíku jsem schovával dvě stříbrné plakety, které jsem sundal ze zdi. „Trochu jsem se v tom šťoural –“

„Zadrž.“ Earl zvedl ruku. „Než to na mě vysypeš, měl bys vědět, že tohle už jsem zažil. Vím, co se ti honí hlavou.“

„Jsem v pohodě.“

„Blbost. Myslíš si, že jseš za ty ztracený Lovce osobně zodpovědnej, a užírá tě to. To je dobře.“

„Co je na tom dobrýho?“

„Když se dostaneš do bodu, kdy ti velitelský rozhodování o životě a smrti přijde snadný, je nejvyšší čas to zabalit. Je to příšerná zodpovědnost. Každý rozhodnutí znamená, že máš v rukách život Lovce. Vůdcové dělaj chyby a lidi umírají. Sakra, někdy uděláme dobře úplně všechno a stejně to někdo odskáče. Myslíš si, že jseš první Lovec, kterej musel někoho opustit? Nejseš.“

Pomalu jsem vydechl. Logicky jsem věděl, že má pravdu, ale i tak to stálo za prd. „Vím, že jsem udělal, co bylo třeba, ale v jednom kuse na to myslím.“

„To znám. Hnípej se v tom moc dlouho a přijdeš s nějakym imaginárním řešením, kdy by všechno vyšlo jako po másle. Jenže to bude blbost. V týhle práci zaváhání stojí životy, a tak se jen snažíš dělat co nejlepší rychlý rozhodnutí. Snažíš se to nepodělat. A když se to podělá, sebereš zbytky a zkusíš to napravit. Já bych udělal všechno, co bude v mejch silách, abych je dostal zpátky, ale nechci, aby ses hnal za bílou velrybou a udělal nějakou blbost. Chápeš?“

„V osmičce jsem měl z referátu o Moby Dickovi dvojku, takže trochu ano.“

„Chytráku. Já nechci zachraňovat dva Lovce a přijít při tom o spoustu dalších.“

Za předpokladu, že VanZant a Lococo budou pořád naživu a zbývajících pět přeživších nebude z konkurenčních společností. „Earle, dávám ti svý slovo. Budu tak klidnej a rozumnej, jak jen umím bejt. Všechno, co se chystám navrhnout, jsem důkladně promyslel. Nestřílím jen tak od boku a nechystám se udělat žádnou blbost.“

„Alespoň ne větší blbost, než jaký v práci děláme každej druhej den. Dobře. Protože jako Vyvolenej dokážeš pokračovat, i když jseš prakticky polomrtvej, a občas je to fakt divný.“

„To mi stačí. Tady je můj návrh. Víš o tom velkym zlym parchantovi, co nám tak zaváří?“

„Jo, Zede, toho je těžký přehlídnout. Co je s nim?“

„Všechny ty nedávný události, to byl on. Provokuje nás a zkouší, kolik toho vydržíme. Dělá bordel na našem dvorku, jen aby viděl, jak na to zareagujeme. Je na čase mu to oplatit. Akce přebíjí reakci. Já chci přejít do ofenzivy.“

„To jsme dva. A jak to chceš udělat?“

„Nechystám záchrannou operaci. Navrhuju invazi.“

Earlův úsměv ochabl. „To jako vážně?“

„Naprosto.“ Rozložil jsem papíry po stole. „Nemyslím si, že to místo, který kyklop pro Myerse hlídal, je obyčejný Místo moci se schovanou branou jako v jeskyních DeSoya. Je to místo, kde ten šmejd celou věčnost vyspával, než jsem ho nešťastnou náhodou vzbudil. Minimálně je to důležitý shromaždiště, ale v nejlepším případě je to jeho domovská základna.“

„Zpomal. Já se na tu mapu podíval hned, jak jsem si promluvil s Julií. Není tam nic významnýho. Lovce monster tam nikdy nic nezaujalo. Podle toho, co jsem slyšel, tvůj kyklopskej kámoš o tom místě ví prakticky kulový. Jasně, Myers z toho místa měl vítr, ale proč si jseš tak jistej ty?“

„Protože přibližně před třiceti lety právě na tom místě tátovi prostřelili hlavu, když byl na tajný průzkumný misi pro Jednorožce. Právě tam ho oživili andělé, aby jeho syn mohl zachránit svět.“

„Zatraceně,“ zavrčel Earl. „Jen ne zase tohle mystický proroctví.“

„Mystický nebo ne, vím, že je to pravda.“

„Jasně. Moc často jsem tě viděl, jak obcházíš sny, bavíš se s duchama a čteš myšlenky, abych tomu nevěřil. Pružná mysl a tak, ale to neznamená, že budu bez sebe radostí, že na tom chceš založit plán operace. Já mám ve svym mysticismu rád fakta a logiku.“

„Říká vlkodlak!“

„Tak tohle zabolelo. No dobře. Tvýho tátu znám už dlouho. Ničiteli to pořád pálí jako zamlada. Je živý ztělesnění sousloví ‚žádný kecy‘. On potvrdil, že je to správnej cíl?“

„Tak nějak.“ Následujících pár minut jsem Earla seznamoval s tátovým příběhem a doufal jsem, že nešlo o zpověď na smrtelné posteli. Horší bylo, když jsem musel mluvit o tom, co následovalo.

„Jde o to, Earle, že když mu řekli, že tohle je jedinej důvod, proč zůstává naživu, tak nekecali. Pár minut po tom, co se mnou a s Moshem domluvil, se mu zamotala hlava. Upadl. Z nosu mu začala týct krev.“ Zadrhl jsem se. Krev měl všude na košili, byla všude na kuchyňské podlaze. Mosh ležel na linoleu a držel mu hlavu, zatímco já volal 911. Bylo to strašný. „Omdlel. Krvácení nechtělo přestat. Myslel jsem, že se tou krví udusí. Jako by tím odvyprávněním v něm něco vypnulo. Přísahám, že jsem viděl, jak se mi scvrkává před očima. Myslel jsem, že nám tam umře.“

Tvář mého šéfa byla jako vytesaná z kamene. „Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

Popravdě řečeno jsem byl nervózní, že si Earl bude dělat obavy o můj duševní stav a dočasně mě stáhne ze služby. „Byla to rodinná záležitost.“

„Ve chvíli, kdy ses oženil s mojí pravnučkou, se z nás stala rodina. Jak je na tom Ničitel teď?“

„Je zesláblej. Dobrý dny, špatný dny, chvíli doma a chvíli v nemocnici, ale poslední dobou je hlavně v tý nemocnici. Máma mě pravidelně informuje. Doktoři nechápou, co se s ním děje. Fyzicky schází, ale mentálně je pořád v pohodě. Doktoři se dívají na místo, které zahojili Druzí, a vidí tam neoperovatelnej nádor. Pro ‚je mi líto, andělé s tebou skončili a tvůj darovanej život vypršel‘ neexistuje diagnóza.“

„Tak proto si tvůj brácha vzal zdravotní volno z třídy pro nováčky, kam se zrovna dobrovolně přihlásil.“ Earl pomalu přikývl a vytáhl cigaretu. „Velitelský rozhodnutí. Mosh poslední dobou zažil příliš mnoho nepříjemností, takže se ujistím, že z toho nevycouvá. Málem ho složilo, když uviděl skutečnej svět. Ten kluk potřebuje bejt Lovec.“

„Pittům moc neprospívá, když nemaj cíl. Takže k tý invazi…“

„V tomhle mi věř, Zede. Vezmi si volno a zůstaň chvíli s tátou. Když přijde konec, tak ti zůstane jen tvá rodina, pokrevní i vyženěná. Měl bys tam bejt.“

„Budu. Brzo. Jenže jde o to, že on žil právě pro tohle. Dovol mi, ať jeho oběť něco znamená. Prosím.“

Earl si zapálil. Nepřipomněl jsem mu, že porušuje svoje vlastní pravidlo o nekouření v kancelářích ostatních zaměstnanců. Dlouho mlčel, kouřil a opíral se v křesle, přemýšlel. Prsty začal poklepávat na opěrku křesla, zlozvyk, který po něm zdědila i Julie.

„Dobře, Zede. Promluvíme si o invazi. Co o tomhle monstru vlastně víme?“

„Skoro nic.“

„Co víme o tom místě?“

„Ještě míň.“

„To je spousta ničeho.“

„Někde začít musíme. Je starší než černý uhlí a nejdrsnější Velký Starobylí ho vidí jako konkurenci. Je dost mocnej, aby vyděsil Ředitele a připravil Myerse o klidný spaní. Nachtmar ho na mě dokonce zkoušel jako páku, když chtěl, abych se k němu přidal. Ovládá nebo manipuluje s hodně nebezpečnými monstry a podle těch symbolů působí globálně. Udělal jsem seznam všeho, co o něm víme, a přišel jsem s plánem, jak toho zjistit víc. Můžu ti to ukázat.“

„Sakra, vsadím se, že to bude seznam s odrážkama,“ zabručel Earl, když si papír vzal. „Ty nikdy nepřestaneš bejt účetní.“

„Odrážky jsou skvělý.“ Dobře, že jsem mu nakonec neukázal excelovou tabulku, kde jsem vypsal potřebné zdroje. To už by na něj mohlo být moc. „Jen se na to koukni. Až se do toho dáme, budeme po zuby vyzbrojení a připravení na cokoliv. Chci, aby ten hajzl litoval, že z tý svojí díry kdy vylezl.“

Earl četl moje poznámky a pomalu přikyvoval. Poznal jsem na něm, že to vážně zvažuje. Náš nepřítel byl mocný a zákeřný, několikrát na nás zaútočil a prošlo mu to. Doufal jsem, že Earl neodolá svému vrozenému nutkání oplácet rány.

„Kdy se má ta brána znovu otevřít?“

Otočil jsem stojací kalendář. Už jsem si to spočítal. „Sto a čtyřicet sedm dní ode dneška. Půjdeme tam, zdemolujeme mu bejvák, pobijeme poskoky, zajistíme bránu a dostaneme zpátky naše lidi.“

„A zabijeme ho.“

„To samozřejmě, pokud tam bude.“

Earl mi papíry vrátil. „Chci vědět všechno o tom, proti komu tu stojíme, a zajímá mě především ta část, jak ho dostat pod drn. Slyšel jsi mě? Když do toho půjdeme, tak pořádně. Máme tu co dočinění s někým, kdo znervózňuje i Starobylý, takže s potenciálním ničitelem světa, a to znamená, že bude pěkně tuhej kousek. Parchanti, co si myslí, že dokážou všechno dobýt, už takový bejvaj. Pokud je to ten případ, mluvíme tu o sakra velký operaci a plnym nasazení. Ve Vegas jsme si udělali pár přátel, takže bychom měli zavolat i jim. Nejsem tak hrdej, abych neuměl požádat o pomoc.“

„To určitě, šéfe. Znamená to, že je mise odklepnutá?“

„Vezmi si z mýho týmu, koho budeš potřebovat. Všichni ostatní budou znát jen základy. Tohle musíme držet pod pokličkou. Nevíme, jak dlouhý má tohle monstrum prsty, takže nebudeme zbytečně riskovat. Prozatím je tohle tvoje jediná práce. Dávám ti pár tejdnů, abys mě přesvědčil, že je to proveditelný.“

To jsem bral. „Zaškrtnu si tu zkušební lhůtu v kalendáři.“

„Ale nejdřív se stav za svým tátou.“ Earl vstal. „To je rozkaz.“

„Stavím.“ Bude těžké vidět, jak někdo tak silný tak strašně zeslábl. Můj táta z nás vychoval drsňáky, ale když došlo na emoce, Pittové nestáli za nic.

„Jestli to neuděláš, můžeš mi věřit, že toho budeš celej život litovat.“ Earl zamířil ke dveřím.

„Hej, Earle.“

Earl se zastavil ve dveřích. „Jo, Zede?“

„Už jsi někdy zažil tak vekou operaci?“

„Sakra, mladej,“ zasmál se na odchodu, „já se vylodil v Normandii.“

Táta byl zpátky v nemocnici. Dozvěděl jsem se, že se u něj máma s Moshem střídají. Protože jsem přiletěl hodně pozdě, nechtěl jsem jim přidělávat starosti a z letiště jsem jel taxíkem. To samozřejmě znamenalo, že jsem svou mámu překvapil a okamžitě jsem dostal pobouřené kázání, proč utrácím za taxi, když mě mohla vyzvednout. Na mých dobrých úmyslech a relativním bohatství nezáleželo, protože máma vždy byla šetrná. Tak naše rodina lepším slovem naznačovala, že je držgrešle.

Abych k ní byl fér, máma vyrůstala v komunistickém státě, kde věci jako čerstvé ovoce a jemný toaletní papír byly luxusem pro lidi s konexemi. Když jste v mámině blízkosti zbytečně utratili jediný dolar, hned jste dostali kázání. Jediné věci, za které mohli Pittové příšerně utrácet, byly zásoby munice a konzerv. Na tom se shodli oba moji rodiče. Se vším ostatní máma nesouhlasila. Na dvorku měla dodnes zakopané kávové dózy s drobnými a nevěřila bankám.

Proto jsem jí nikdy neřekl, že tátovi se dostává nejlepší péče od nejlepších doktorů v nejlepší nemocnici ve státě, místo aby ho šoupli k veteránům, protože jsem řediteli předal opravdu hodně tučný šek.

Protože táta spal, zůstali jsme s mámou v čekárně a trochu jsme si promluvili. Bylo vidět, že je nevyspalá a v chodu ji udržuje jen kafe z nemocniční jídelny. Máma byla zamlada atletka a stárla elegantně, a proto mi připadalo, že ji dnes poprvé vidím jako opravdu starou. Jak velmi starou dámu.

Unavená nebo ne, stejně spustila nonstop mateřský hovor. Aby využila čas, přinesla si krabici od bot plnou fotek a roztřiďovala je do alb. Říkala tomu scrapbooking. Posadil jsem se vedle ní na lavici a připravil jsem se na výslech.

„Jak se má Julie? Nerada bych, aby se moc přepínala. Chci mít zdravé vnouče. Měla by odpočívat, protože Pittové mají velké děti. Vy oba jste měli čtyři a půl kila. Nosit tě bylo jako nosit bowlingovou kouli.“

„Julie se má dobře, i když omezení práce se jí moc nezamlouvá. Ráda se udržuje zaměstnaná.“

„To říká teď, ale počkej na tu bowlingovou kouli.“

Máma mě už informovala o tátově stavu – zhoršil se – a jeho náladě – nabručená, ale to u něj bylo normální. „Jak to zvládáš?“

„Já?“ Máma jen mávla rukou. „Já jsem v pořádku.“

Ona vždycky říkala, že je v pořádku. „Ne, vážně. Jak se držíš?“

„Je mi skvěle.“

„Mami…“

Nucený úsměv povadl. „Jsem unavená. Hodně dlouho jsem věděla, že tenhle den přijde, ale tím se to nijak neulehčilo. Jsem však ráda, že tu mám své chlapce… a podle tvého provinilého výrazu hádám, že tu nezůstaneš dlouho.“

„Je mi to vážně líto, ale pracuju na něčem hodně důležitym.“

„Souvisí to s tátovým snem?“

„Jo.“

„S tou částí, kde jeden z jeho synů zemře, aby zachránil svět?“ Zavrtěla hlavou. „Netvař se tak překvapeně, že to vím. Vím to od doby, co nám doktor pověděl, že budeš kluk. Táta se začal chovat tak roztržitě a provinile, že jsem hned poznala, že je něco špatně. Vytáhla jsem z něj pravdu a od té doby s tou hloupostí žiju.“

„To muselo bejt těžký.“

„Hmm.“ Pokrčila rameny. „Jsem vdaná za Zeleného bareta. Kdybych chtěla snadný život, poslechla bych matku a vzala bych si politika.“

To mě přimělo se usmát. „Táta byl dobrej úlovek.“

„Taky jsem si myslela. Když moje rodina utíkala z vlasti, táta byl jeden z vojáků, kteří nás dostali ven. Zamilovala jsem se do něj první den, co jsme se potkali. Tvůj dědeček ale byl důležitý člověk a neschvaloval, že jsem zamilovala do Američana, který ani nebyl pořádně bílý.“

„A děda nakonec souhlasil?“

„Nedali jsme mu moc na výběr. Nakonec se s tím smířil. Když si tvůj otec postaví hlavu, tak ho nikdo nepřehádá. Jsi mu tak podobný, až je to legrační.“

„Podědil jsem jeho ošklivý obličej.“

„Ale to ne, ošklivý nejste ani jeden!“ Matky a manželky jsou samozřejmě zaujaté a žijí v iluzích. „Ukážu ti to. Najdu jednu, na které je ještě mladík.“ Začala se probírat starými fotkami. „Tady. Podívej se na ni.“

Byla to tátova fotka z Vietnamu. Nebyl ten typ, co by rád pózoval, a tak ho někdo vyfotil, jak se brodí bažinou. Měl tygří kamufláž a boonie klobouk, vyzbrojený byl starou CAR a celého ho pokrývalo bahno. Byl teprve kluk, ale už měl rozložitou postavu a svalnaté paže. Dokonce se mhouřivě mračil úplně stejně, jako to dělal teď. Můj táta byl drsňák už v jednadvaceti.

„Tady vidíš, proč jsem se do něj zamilovala.“

„Jo. Byl vážně terno.“

Máma si odfrkla. „Frivolní ženy hledají pohledné muže, ale chytrá žena si najde muže, který je chlap. Julie mi rozumí. Ale já nemluvila jen o tom, že vypadáte podobně. Myslela jsem vaše společné přesvědčení, že musíte všechny zachránit. Taky vždycky nesnášel surovce. Kvůli tomu ses jako kluk pořád pral. Hádám, že jak stárneš, jsou tvoje rvačky jen větší.“

„Nemáš ani tušení.“

„No, já tomu rozumím víc, než si myslíš. Tehdy jsi používal pěsti a dnes máš svoji Anihilačku.“

Dřív jsem ji kvůli tomu opravoval, ale už jsem to vzdal.

„Během let, kdy byl v armádě, jste se ho neustále ptali, proč musí odjíždět pryč. On vám tehdy odpovídal něco o povinnosti, cti a věrnosti, ale kvůli tomu to nedělal. Říkal to, protože mu to připadalo jako ta správná věc, která by se měla říct. Mluvili tak muži, které respektoval, a on sám nikdy neuměl najít ta správná slova.“

„Nepovídej.“ Angličtina byla mámin třetí jazyk, a přesto se v rodině o komunikaci staral především ona.

„Odcházel bojovat, protože někteří lidé si prostě nedokážou pomoct a musí se zlu postavit. Jsou zrozeni k boji. Jsou dost chytří, aby chápali následky prohry, ale odvážně bojují dál. Vidí něco špatného a budou krvácet, aby to napravili. Budou přijímat rány, ale nikdy nedovolí, aby někdo ubližoval jejich přátelům. Dělají správné věci, i když je to těžké. V tom se mu podobáš.“

Nevěděl jsem, co na to říct. „To pro mě znamená hodně.“

„Nech si ji.“ Podala mi tátovu starou fotku z Vietnamu. „A nezapomeň, že jsem s tím tvrdohlavým chlapem byla celé ty roky šťastná, a proto jsem musela být stejně tvrdohlavá jako on. Když říkám, že jsem v pořádku, tak bys tomu měl radši věřit, Owene.“

Potichu jsem tam seděl celé hodiny. Táta spal. Vždycky byl svalnatý a mohutný, ale teď jako by se scvrknul. Velcí chlapi vypadají legračně, když náhle příliš zhubnou.

Máma si na chvíli odskočila domů. Mosh si zabral pohovku v čekárně a spal, zatímco já šel do tátova pokoje a přitáhl jsem si k jeho posteli židli.

Táta se vzbudil hodinu před úsvitem. Koktejl léků, který mu podávali, neustále měnil složení, takže mu to úplně rozbilo denní režim, ale jednou z výhod darování dost velkého obnosu, aby si za něj nemocnice koupila novou magnetickou rezonanci, bylo, že vás nikdo neotravoval kvůli návštěvním hodinám.

První slova, která vyšla z tátových úst, když mě uviděl, samozřejmě zněla: „Co tady sakra děláš?“

„Přišel jsem tě zkontrolovat.“

Táta se zamračil. Oči měl propadlé a kolem nich velké temné kruhy, takže i když zamračení bylo něco jako jeho základní výraz, tentokrát to působilo obzvláště vyčítavě. Jeho hlas však zněl mnohem silněji, než bych při pohledu na něj čekal. „Neměl bys trčet tady, když máš plnit svou misi.“

„Dělám na tom.“

„Ne, jseš tady a fňukáš jako děcko, protože jsem nemocnej. Otři si slzičky, citlivko. Můj stav by tě překvapovat neměl, a nic na něm nezmění, když se tady budeš ochomejtat.“

To mě rozesmálo. Nevím, proč jsem čekal, že kvůli smrtelné nemoci začne být smířlivější. „Říkám, že na tom dělám, ty nabručenej starej parchante.“ A řekl jsem to s láskou. „Můj šéf mi nařídil, že se za tebou mám stavit, než vyhlásím válku prastarýmu superdémonovi.“

Táta se usmál. „Jo, věřím, že to udělal. Jak se má pan Wolf?“

„Trápí ho, že si dost nevážím dobrýho chlapa, co mě vychoval.“

„Nech toho, nebo se začnu červenat.“

„Pan Wolf taky řekl Gretchen, to je naše orkská léčitelka, aby pro tebe namíchala termosku medicíny. Měla by ti dodat sílu.“

„Vyřiď mu, že děkuju.“

„Nebudeš, až to ochutnáš.“

Táta se natáhl a chytil mě za ruku. V tom sevření moc síly nezůstalo. „Jsem vážně rád, že tě vidím, synku.“

„Já taky, tati.“

To bylo víceméně všechno, co jsme si mohli říct. Pittům ty emocionální věci nikdy moc nešly. Oba jsme chvíli mlčeli.

„Řeknu ti něco, co se nebude lehce poslouchat, Owene, ale ty si to poslechnout musíš. Čeká tě práce a my oba víme, že jseš jedinej, kdo ji může udělat. Já měl umřít už dávno, ale tak dlouho jsem na tebe netlačil, jen abych tě teď rozptyloval. Kdy se chystáš udělat první krok?“

„Nejbližší okno je za šest měsíců.“

„V tom případě ti nabízím dohodu. Ty nemáš čas truchlit. Oni mi dali navíc třicet let. Přísahám ti, že ještě vydržím dost dlouho, abych viděl, jak se můj kluk vrací domů jako vítěz. Šest měsíců? To nic není. Alespoň tohle mi dluží.“

V tu chvíli jsem se přestal ovládat. Složil jsem hlavu do dlaní a nekontrolovatelně jsem se rozvzlykal. Táta se ke mně natáhl, položil mi dlaň na hlavu a přitáhl si mě k sobě, abychom se dotýkali čely, než zašeptal: „Poslouchej mě, Owene. Poslouchej. Mám tě rád, synku. Všechno, co jsem dělal, bylo z lásky. Teď je řada na tobě, abys ochránil ostatní. Všechny ostatní. Rozumíš?“

Nemohl jsem mluvit, tak jsem jen přikývl. Moje slzy stékaly na jeho nemocniční košili.

„Dobře. Jseš hodnej kluk.“ Chvíli mě držel. „Hodnej kluk.“

„Jestli vyhrajeme, tak jen díky tomu, cos mě naučil.“ Když mě pustil, opřel jsem se v židli a otřel jsem si slzy. „Díky, tati.“

Chvíle pominula a Auhangamea Pitt se vrátil ke své nabručenosti. „Dobře. Radši bys mu tu prdel nakopat měl. Teď se vrať do práce.“

„Rozkaz.“

Mosh se nabídl, že mě odveze na letiště. Říkal jsem mu, že si klidně vezmu taxíka, ale on na tom trval. Měl jsem pocit, že si prostě potřebuje s někým promluvit. Půjčili jsme si mámino auto a většinu cesty jsme strávili v nejistém tichu. Oba jsme byli trochu otřesení.

Brácha mi dělal starosti. Byl na tom mizerně, když mu Církev zmrzačila ruku a ÚPKM zničil kariéru. Vyhaslá rocková hvězda, která se někde upije k smrti, by bylo hrozné klišé. Jenže pak mi ve Vegas pomohl zachránit situaci, přidal se k Lovcům monster a zdálo se, že jeho život má znovu smysl. Jen jsem si nebyl jistý, jestli má ten smysl dostatečně pevné základy, aby se znovu nesesypal.

Už jsme skoro dojeli do cíle, když se to Mosh ze sebe pokusil dostat. „Je to divný, kámo. Velký odhalení ohledně tvýho osudu a hned se všechno změnilo. Pitomý maličkosti už nic neznamenaj. Změnila se perspektiva.“ Povzdechl si. „Spoustu let jsem strávil naštvanej.“

„Nikdy jsem netvrdil, žes k tomu neměl důvod.“ Táta na něj byl tvrdší než na mě. Oba jsme se snažili, ale zatímco já měl k násilí přirozené skony, Mosh se k tomu musel dopracovat. Můj vztah s tátou byl komplikovaný, ale u Moshe skoro neexistoval. „Navíc Pittové dokážou velký věci, když se pořádně nakrknou.“

„Já vím. Myslel jsem, že mu něco dokážu, ale na ničem nezáleželo. Neměl jsem nic, pak jsem měl všechno, pak zase nic a táta byl pořád stejnej. Jemu to bylo ukradený. Kolik jsem promarnil času jen kvůli tomu, že jsem to neviděl? Myslel jsem, že je to kruťas, ale teď vím, že to bylo úplně naopak. On si myslel, že si soucit nemůže dovolit. Tlačil na nás, protože nás miloval, a já ho za to nenáviděl, ale on pro nás chtěl jen to nejlepší. Není to šílený? Teď vím, že táta měl důvod být takovej, jakej byl, divnej šílenej důvod, ale i tak to začalo dávat trochu smysl. Jen bych si přál, aby nám prostě řekl, co se děje.“

Jenže anděl, který ho přivedl zpátky k životu, mu nařídil, že to udělat nesmí. Táta byl v pasti, a když tomu teď Mosh rozuměl, cítil se kvůli všem těm zbytečným hádkám jako hajzl. Proto jsem to radši nerozmazával a jen jsem zabručel: „Uh huh.“

Mosh si odfrkl. „Rád vidím, že si ve výřečnosti nemáte co vyčítat.“

„Hlavně nenabourej, až přes ty smutný slzičky nebudeš vidět na cestu.“ Přesně tohle by mu řekl táta. Oba jsme se zasmáli. „Ne, já tě chápu, Moshi. Fakt jo. Lítost stojí za prd.“

Blížili jsme se k odbočce k letišti. „Podle toho, cos říkal, asi není moc velká šance, že by Harbinger k tý tvojí velký operaci pustil nováčka.“

„To dřív zasněží v pekle.“

„Myslel jsem si to… Na druhou stranu máma bude potřebovat, aby s ní někdo zůstal. Možná bude zábava strávit nějakej čas s tátou a… já nevím, pořádně ho poznat a normálně si s ním promluvit jako chlap s chlapem.“

„A kdyby na tebe začal ječet, tak to nebudeš muset snášet moc dlouho, protože se musí každou chvíli nadechnout z kyslíkový masky.“

Mosh se ušklíbl. „Tys byl vždycky optimista.“ Na parkovišti u odletové haly bylo volné místo. Zajel tam. „No a jsme tady.“

„Postarej se o mámu a tátu.“ Začal jsem vystupovat. „A to platí i pro tebe. Dělám si o tebe starosti.“

„Počkej, Owene. Ještě něco. Musíš bejt opatrnej…“

„Zatím ani není jistý, jestli nějaká operace bude, ale pokud ano, budu se snažit –“

„Owene, já chtěl říct, abys opatrnej se svým dítětem. Budete mít s Julií dítě, to je velká věc, ale víš, jak to bylo s tátou a s tím, co s sebou musel vláčet. Ty máš šanci udělat to správně, tak to nepodělej!“

Jasně, hlavně na mě nikdo netlačte.

KAPITOLA 3

Posledních deset minut jsem strávil pohupováním na laně v černočerné výtahové šachtě hluboko pod zemským povrchem. Jediným zdrojem světla byla malá LED baterka, kterou jsem měl přivázanou na čele. Měl jsem na to výcvik a lana připravil Milo, který byl na podobné věci největší expert ve společnosti, ale to neznamenalo, že se mi slaňování bude líbit. Když se moje boty dotkly pevné země, srdce mi bušilo jako o závod a třásly se mi ruce i nohy. Tohle prostě nesnáším. Je důvod, proč nevídáte moc mohutných horolezců.

Milo na druhou stranu vypadal, že si to užívá. „Vypadáš dobře, Zede!“ Málem mě svou čelovkou oslepil, když mě přišel odháknout z lana. Milo slezl jako první a v jeho podání to vypadalo jako hračka, kdy po každém odrazu od stěny sjel o pět metrů. Milo šplhal jako pavoučí opice. Právě proto jsem ho přizval, protože mi bylo jasné, že tu nepůjde elektřina. Tripa jsem přibral, protože to byl největší geek, jakého znám, a nikdy by mi neodpustil, kdybych šel na kus řeči s drakem bez něj.

„Nebyla to sranda?“ zeptal se Milo.

„Jo.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Sranda.“

„Jen počkej, až polezeme nahoru!“ Milo mě poplácal po rameni. Lano se uvolnilo a karabina zacinkala, když narazila do stěny šachty. „Žádnej strach. Bude to hračka.“

Možná tak kdyby vyráběli hračky, co mají vyvolávat závratě a nevolnost. Rozdat si to na férovku s monstrem? Brnkačka. Ale menší riziko, že by se mi mohlo přetrhnout lano a na smrt pak poletím volným pádem, tak s tím jsem problém měl. Bylo to teprve pár dní, co mi Gretchen z předloktí sundala sádru. Když mi pak nakázala, ať se nepřepínám, tak tím asi myslela i tohle. Co se dá dělat. Od toho jsou hrsti ibuprofenů.

Zapnul jsem vysílačku. „Tady Pitt. Jsme v pořádku dole.“

„Kde dole? Jo, jasně, o tom mi nesmíš nic říct. Tady nahoře je všechno čistý,“ odpověděl mi Eddings. Velitel našeho lasvegaského týmu a jeden z jeho lidí byli připraveni nás vytáhnout, kdyby se objevili bezpečáci. „Jones je na cestě dolů.“

To bylo dobře, protože jsme tu vůbec neměli být. Všichni jsme se oblékli jako stavební dělníci a ve tři ráno jsme se vplížili do trosek Posledního draka. Tahle část Stripu právě procházela masivní rychlou rekonstrukcí. Kolem Posledního draka byl postavený plot, ale lidi z ÚPKM už to tady zabalili a nechali tu jen malý bezpečnostní tým z vysloužilých policistů.

Byl to divný pocit se sem vracet. Kasino bylo kompletně zdemolované. Velká část z něj skončila rozmetaná na kusy a uprostřed zela obří jáma, ze které vylezl Nachtmarův drak z nočních můr.

ÚPKM při zakrývání největšího případu monstra na veřejnosti v americké historii odvedl mistrovskou práci. Byl to největší úspěch v Myersově kariéře profesionálního splétače lží. Život v Las Vegas se vrátil do normálu.

Protože se Poslední drak nacházel na jednom z nejlukrativnějších pozemků na světě, demoliční týmy ho měly brzy zbourat. Předpokládal jsem, že už to tady lidi z ÚPKM vyklidili, ale pro případ, že tu nechali někoho, o kom jsme nevěděli, hlídali v okolí další dva Eddingsovi Lovci. Nikdo z lasvegaského týmu nevěděl, co tu s Milem děláme, ale Earl jim řekl, že je to speciální práce pro něj, a to stačilo.

„Vadí mi, že těm chlapům nemůžeme říct, proč jsme přišli,“ řekl Milo. „Eddings je férovej. Ten by to nikomu nevykecal.“

„Jsem si jistej, že je na něj spoleh, ale já Řediteli slíbil, že o něm nikomu neřeknu. Určitě mu pěkně hne žlučí i to, že jsem to vyzvonil svýmu týmu.“

„Já to chápu, ale i tak mě to žere.“

„V tom s tebou souhlasím.“ Alespoň jsem nikdy nestihl podepsat tu dohodu o mlčenlivosti, protože jsem si byl dost jistý, že Ředitel ohledně právníků neblufoval. Nahoře jsem viděl pohupující světlo, jak se k nám blížil Trip. Byl rychlejší než já, ale ani zdaleka ne tak elegantní jako Milo. „Už tu skoro jsi, Tripe!“

„Nemůžu uvěřit, že Milo tohle dělá jako koníček.“ Usmívající se Trip seskočil na zem o chvíli později. Slaňování temnou šachtou mu samozřejmě připadalo strašně zábavné. „Na toho draka se musím vážně těšit, že jsem na to kývnul.“

Stěny tu byly ze skály, jako bychom slanili do dolu. Byli jsme ozbrojení, ale jen pistolemi, které se daly snadno schovat a se kterými jsme se byli ochotní rozloučit, kdyby nás chytla ostraha. Zatímco Milo odepínal Tripa, já jsem posvítil baterkou do tunelu. „Byl tam dole.“

Ředitelův osud zůstával záhadou. Nevěděli jsme, jestli ho Nachtmar dostal. A pokud byl poslední drak mrtvý, našli agenti ÚPKM jeho doupě? Tahle jeskyně na stavebních plánech určitě nebyla. Já o ní věděl jen díky tomu, že drak unesl můj výtah. Tunel se vůbec nezměnil, tak jsme možná měli štěstí.

„Jestli tam zůstal ten poklad, mám zálusk na měsíční kámen,“ řekl Milo. „Hej… teď mě něco napadlo. Co by se stalo, kdybych ten kámen dal Earlovi?“

„Netuším, ale na rabování zapomeňte. My chceme jen informace o našem zmetkovi.“ Řekl jsem to hlavně kvůli tomu, že draci slyšeli mnohem lépe než lidé, a pokud tu Ředitel byl, nechtěl jsem ho urazit. Ale pokud už bylo po něm a poklad tu zůstal, jeho terakotový válečník se bude skvěle vyjímat v mém čerstvě přestavěném obýváku.

Drak se ke mně vždy choval zdvořile, takže pokud byl stále naživu, neměl bych k němu vpadnout bez ohlášení. Nebylo by chytré polekat tvora, který vás může rozšlápnout jako štěnici. Supersluch nebo ne, raději jsem zvýšil hlas. „Haló? Řediteli? Jste doma?“

Výsledkem byla sedminásobná ozvěna. Čekali jsme. Žádná odpověď.

„Tak jdeme.“

Po krátké procházce podzemím jsme vstoupili do jeskyně. Byla tak obrovská, že naše výkonné baterky sotva osvítily jeden roh, ale i tak jsem poznal, že jsme přišli pozdě. Posvítil jsem na všechny strany, světlo se odráželo od krystalických formací. Polohlasně jsem zaklel.

„Smůla,“ řekl Milo.

Jeskyně nebyla jen prázdná, byla úplně vyklizená. Když jsem tu byl naposledy, celý rozlehlý prostor zabíraly drahé věci, všechno od vzácných obrazů po řecké sochy. Teď na podlaze nezůstala ani mince. Vzduch byl vlhký a zatuchlý. Pořád tu byly natažené elektrické kabely, ale ať už napájely cokoliv, zmizelo to.

„Fakt jsem si přál toho draka poznat. Podle toho, jak jsi ho popsal, musel bejt skvělej.“

„Říkal jsem si, že by se ti líbil.“

„Hele, komu by se nelíbil obří hromovej ještěr?“ zeptal se Milo, když posvítil na strop. Světlo k němu nedosáhlo.

Šel jsem podél stěn a doufal jsem, že najdu nějaký náznak toho, co se tu stalo. Drak byl moje nejlepší šance, protože Ředitel kromě fyzických pokladů sbíral i informace. Chtěl mi něco říct o mém skutečném nepříteli, ale Nachtmar nás přerušil, když celé kasino vtáhl do Říše nočních můr.

V jinak hladké stěně byly velké praskliny. Na ty jsem si nevzpomínal, ale tehdy jsem byl trochu zahlcený dojmy. Pak jsem si všiml zčernalých míst a hlubokých rýh, které musely udělat drápy.

Trip hvízdl. „Vypadá to, že se tady pořádně servali.“

Zadní část jeskyně se částečně zřítila. Býval tam nákladní výtah, kterým Ředitele krmili, ale teď celou oblast zasypaly spadané kameny a suť. Tam jsem radši chodit nechtěl, abych nezpůsobil další zával.

Milo se ke mně přidal. „Tak co se podle tebe tvýmu velkýmu kámošovi stalo?“

„Netuším.“ Mohl se odsud dostat výtahovou šachtou, ale podle toho, jak zněl, když se mi přes vysílačku ozval naposled, mu Nachtmar dal pořádnou nakládačku. „Možná tu zemřel a tělo odklidil ÚPKM?“

„Je to možný. Podlaha je tu zametená a vyluxovaná. Určitě sem někdo poslal uklízeče. Pokud tu pro tebe něco nechal, lidi z ÚPKM už si to odvezli.“

„Nechytáš něco, Zede?“ zeptal se opatrně Trip.

„Však víš…“ Milo prsty naznačil pistole a přitiskl si je ke spánkům. S čelovkou a hustým zrzavým vikingským plnovousem vypadal jako blázen. „Ve tvym mozku?“

Nikdy jsem nechtěl být médium. Upřímně řečeno, ten dar byl jak osina v zadku. „Ani ťuk.“

Ale možná na něco kápli. Ředitel byl magický tvor a poznal, že jsem jeden z Vyvolených. Bylo možné, že když si uvědomil, jak vážná je situace, nechal tu něco, co by mohl najít jen někdo jako já. Bohužel, když ze mě udělali šampiona kosmické frakce, zapomněli na návod. Ani jsem nevěděl, že o takovou práci žádám.

„Koukni, jak se Zed tváří. Určitě něco chytá,“ řekl Milo.

Občas jsem viděl vzpomínky cizích lidí z jejich pohledu. U lidí to vyžadovalo fyzický kontakt a já musel opravdu hodně chtít tu určitou vzpomínku vidět. Zvládnul jsem to i s trpaslíkem a shoggothem – povím vám, to byl hodně bizarní zážitek –, ale někdo tak prastarý a mocný jako Ředitel? Z toho by mi mohlo hrábnout. Musel jsem postupovat opatrně.

Na nedalekém kamenném sloupu byla spálenina. Oheň byl tak horký, že kámen zčásti roztavil. Nevím, proč jsem se na to místo zaměřil. Cítil jsem z něj… energii. „Počkejte.“ Položil jsem na kámen dlaň.

Musel to vypadat dramaticky, protože Milo začal skandovat: „Vyvolený, Vyvolený…,“ jako by byl na nějakém sportovním utkání.

„Kámo, prosím,“ pověděl mu Trip. „Ztrapňuješ ho.“

„Jen chci nabudit jeho psychiku.“

„Jestli vytáhneš pompomy a začneš si hrát na roztleskávačku, tak šplhám zpátky nahoru.“

„Vsadil bych se, že kdyby se jako roztleskávačka oblíkla Holly, tak by to nikomu nevadilo.“

Trip chtěl Mila odpálkovat sarkastickou odpovědí, ale pak se nad tím na vteřinku zamyslel. „Dobře, to je pravda.“

„Chlapi, no tak.“

„Promiň, Zede,“ odpověděli jednohlasně.

Přestože mě rušili moji kolegové Lovci, cítil jsem, že tu něco je. Těžko se to vysvětluje, ale připadalo mi to jako vzpomínka. Když jsem se soustředil, skoro jsem slyšel Ředitele, jak na mě mluví. Jen to nebylo stejné, jako když jsem něco tahal z lidské hlavy. Teď už jsem měl trochu praxe a lidské vzpomínky jsem chytal skoro okamžitě, bylo to stejné jako reflex, který vás nutí chytit hozený míček. Tahle vzpomínka mi připadala těžká. Nebyl to míček. Byla to bedna cihel vybalancovaná na špičce klacku.

„Jdeme na to.“

Strčil jsem do klacku myšlenkou. Cihly se na nás sesypaly.

„Co to sakra je?“ hlesl Trip, když se mi kolem dlaně objevily modré plameny.

Ucukl jsem rukou, ale ohnivý otisk na skále zůstal. Začal se šířit a plameny rychle nabíraly na rychlosti. Během pár vteřin pohltily celý sloup a pak se rozlily po podlaze. Naštěstí pro nás z nich nevycházelo žádné teplo. Přelily se mi přes nohy. Milo vyjekl a uskočil, když se převalily i přes něj.

„Viděli jste to taky?“ zeptal jsem se. Neodpověděli, ale výraz v jejich tvářích a pohledy na imaginární plameny, které jim sahaly po kolena, říkaly ano. Z ohně se vynořily předměty – police, vitríny, trůny, dokonce i auta, to všechno tvořilo drakův poklad. Zář stoupala po zdech, dokud nepokryla i vzdálený strop. Stáli jsme v neonově modrém světě. „Nikdy jsem nic tako–“

Ozval se ohlušující řev následovaný zábleskem. Zakryl jsem si uši dlaněmi. Všichni jsme se instinktivně přikrčili, když se nad námi prohnalo něco obrovského. Bylo to dračí křídlo, které zabíralo polovinu jeskyně. Objevilo se další tlukoucí křídlo, ale vítr jsme žádný necítili. Řev sílil, až jsem si myslel, že nás všechny pohltí.

Zformovalo se tělo, vysoké jak na čumák postavena lokomotiva. Ze vzduchu se vynořily mocné nohy. Obrysy se zaostřily a já užasle zalapal po dechu, když se nade mnou náhle tyčil Ředitel. Jeho majestátní rohatá hlava na dlouhém hadím krku se otočila, drak otevřel čelisti dost velké, aby se mezi ně vešla kráva, a vychrlil proud modrého ohně, který se přehnal přímo přes naši trojici.

Nemohl jsem si pomoct a ucukl jsem. Kdyby to bylo skutečně, už bychom shořeli na popel, ale ve skutečnosti jsme v přítomnosti té přírodní síly nebyli. Šlo o pouhou zanechanou vzpomínku. Svítící verze Ředitele byla průhledná. Skrz třpytící se šupiny a membránu křídel jsem viděl stěnu jeskyně. Sbírka pokladů byla rozmazaná. Jeden stůl plný šperků částečně procházel skrz Tripovu nohu. Vedle mě stála ohnivá modrá zbroj. Promáchl jsem ji rukou a zbroj se zavlnila jako voda.

„Co se to děje?“ zavolal Milo přes hučící vítr. Klečel a zakrýval si hlavu, v ruce držel pistoli. „To je něco jako hologram?“

Z podlahy povstala další silueta, ještě větší než Ředitel. Tenhle tvor byl černý, protože pocházel z úplně jiného druhu magie. Zářící modrý drak byl připravený bojovat.

„Je to vzpomínka.“

Drak z nočních můr se narovnal a úplně vyplnil jeskyni, Ředitel v porovnání s ním vypadal jako trpaslík. Dívali jsme se na Nachtmarovu finální podobu. Zavrčel něco nesrozumitelného, asi mluvil ve starém dračím jazyce. Náš zavalitý starý drak však nikdy neodmítl žádnou výzvu, ať už byly vyhlídky na výhru sebemenší. Ředitel proletěl jeskyní s roztaženými spáry a mrskajícím ocasem.

Imaginární nebo ne, strach z toho šel i tak.

Drahocenné poklady létaly vzduchem. Vržený automobilový veterán prosvištěl vzduchem, jen aby ho zasáhl Nachtmarův ocas a odhodil přes celou jeskyni. Skutečný svět se nehýbal, ale ten ohnivý se otřásl při vzpomínce na zemětřesení. Rachot byl nepopsatelný. Ze stropu padaly zářící balvany. Jeden proletěl přímo Milem a při dopadu se rozpadl na štěrk. Nezraněný Milo se nevěřícně rozhlížel kolem.

Draci do sebe naráželi a zatínali si do těl drápy. Stříkala svítící krev. Krky měli propletené a chňapali po sobě zuby. Bylo to však jako sledovat souboj dítěte s dospělým. Nachtmar se zakousl do křídla a ozvalo se příšerně křupnutí, když z něj Řediteli kus vykousl. Můj hostitel zařval. Nachtmar do něj s neuvěřitelnou zuřivostí udeřil a odhodil Ředitele naším směrem. Když skrz nás proletěl, na chvíli jsem viděl jeho kosti a vnitřní orgány. Ředitel narazil do zdi a jasně modrý plamen se převalil jednou prasklinou, aby ukázal, jak vznikla.

Jenže Ředitel byl pěkně houževnatej starej parchant. Převalil se a vrhl se znovu do boje. Tohle byl jeho dům a bude ho bránit. O deset vteřin později však jeho hlava udělala další důlek do skály, když ho Nachtmar ledabyle odhodil stranou.

Ředitel se plazil pryč, brodil se svými poklady. Noční můra ho následovala, tyčila se nad ním a mluvila dračím jazykem. Já dračtině nerozumím, ale Nachtmara jsem znal dost dobře, abych věděl, že se Řediteli posmívá. Pak se otočil a zmizel za skutečnými spadanými kameny.

Přesně jsem věděl, co bude následovat.

Starému drakovi chvíli trvalo, než popadl dech. Ředitelova poškrábaná potrhaná hlava se zastavila jen kousek od místa, kde jsem stál. Jeden roh by puklý a ulomený. „Zapnout vysílačku. LM kanál tři.“ Drak si odkašlal. „Je mi to líto, pane Pitte. Zdá se, že jsem našeho protivníka podcenil.“

Z reproduktorů na stěnách jsem uslyšel vycházet svůj vlastní hlas. „Řediteli? Jste to vy?“

„Ano. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, a přesto se mi ho nepodařilo zastavit. Vyrval to z mé mysli. Přehraboval se v mých pokladech… Vrátil se na počátek, kdy jsem byl pouhým mládětem a velcí otcové draků vládli nebesům. Vězte… on vás chce pozřít.“

Tehdy jsem ztratil kontakt a napadla mě ta příšerná stvůra.

„Pane Pitte, jste naší jedinou nadějí. Jen vy tu noční můru můžete porazit. Slyšíte mne, pane Pitte? Ozvěte se.“ Ředitelův dech byl přerývaný. „Proklatě.“

Díval jsem se do těch lesklých očí velkých jako talíře. On jako by se díval přímo skrz mě. V dračí tváři se četlo dost těžko, ale viděl jsem v ní smutek, který se rychle změnil v rozhodnost. Ředitel zvedl rozechvělý spár, zabořil do skály dráp a udělal značku. Tak ty škrábance nevznikly v bitvě. Znak byl nějakou formou dračí magie, přes kterou mi nechal zprávu.

„V zoufalství jsem se odhodlal k riskantnímu kroku… Vy jste byl vyvolen. Pokud přežijete dnešní den, vím, co budete chtít učinit. Pokud mne nyní slyšíte, zahubil jste Nachtmara a vrátil jste se, protože nám nebylo dopřáno dokončit náš rozhovor.“ Ředitel zasípal. „Příčina… ta bytost, která na nás vypustila tuto noční můru… připravil jsem o ní složku. Neodvážil jsem se vám ji odeslat, protože jsem se obával, že by mohla být zachycena. Nejsem však tak hloupý, abych si nevytvořil zálohu. Navštivte právnickou firmu Rondeau, Katz a Smith a chtějte mluvit s panem Benjaminem Rondeauem.“

Drakův pohled sklouzl do strany, kde stála zbroj, kterou v průběhu boje zasáhl dračí plamen. Ocel v tom žáru změkla a zdeformovala se. „Och, ta patřila Jiřímu VIII. Jaká škoda. Budiž proklet, ty hrozivý Nachtmare. Doufám, že ta stvůra trpěla, pane Pitte.“

„Než chcípnul, dostal pořádně zabrat,“ odpověděl jsem, i když mě nemohl slyšet.

„Nachtmar byl pouhým symptomem. Přijdou další, pokud to zlo nevykořeníte přímo u zdroje.“ Ředitelův hlas zeslábl do šepotu. „Mí lidé mu říkali… Asag.“

Jakmile to jméno vyslovil, modrý oheň jasně zaplál. Když se mi znovu vrátil zrak, oheň už skomíral a světlo pohasínalo. Poklady se kolem mě rozpadaly. Oddělovaly se od nich kousky modrého ohně a stoupaly vzhůru, kde náhle mizely. Jako bychom stáli ve velkém poli statické elektřiny.

„Pan Pitte, nebo jiný Vyvolený, který slyší tato slova, nechť Bůh světla provází vaše kroky…“ Drak zavřel oči. „Nyní si musím odpočinout…“

Drak zmizel.

Párkrát jsem zamrkal. Jeskyně se vrátila do normálu.

Moji přátelé na mě ohromeně zírali.

„Viděli jste to taky?“

Trip nadšeně přikývl. „Kámo, ty jseš samý překvapení.“

„Tu světelnou show udělal drak. Na to ostatní si teprve zvykám.“

„Ale přežil to?“ zeptal se Milo.

„Netuším, ale doufám, že jo.“ Vážně nevypadal moc dobře. Spíš ho tady naporcovali na menší kusy, které teď studují v laboratoři ÚPKM. „Toho staříka jsem mě vážně rád.“

„Vsadím se, že to zvládnul.“ Trip byl optimista. Navíc měl slabost pro každého magického tvora, který nebyl čirým zlem. „Vypadneme odsud, než Eddingse seberou, přeřezaj lana a nás tady nechaj.“

„Najdeme toho Rondeaua… sakra, bylo to tak intenzivní, že jsem málem zapomněl, že tou výtahovou šachtou musíme zpátky vyšplhat.“

„Ale stálo to za to!“ Milo by viditelně nadšený. „Holografickej dračí boj je lepší než Laser Floyd. Tohle je skvělej výlet!“

KAPITOLA 4

Právnická firma Rondeau, Katz a Smith se nacházela ve vážně hezké budově pár kilometrů od Posledního draka. Podle Eddingse to byla jedna z těch velkých korporátních firem, která má mezi místními pověst bandy krvelačných žraloků. Protože Ředitel byl tak neskutečně bohatý a investoval, kde se dalo, dávalo smysl, že si vydržuje armádu mocných právníků.

Posnídali jsme v malém bistru, rozloučili jsme se s naším lasvegaským týmem a pak jsme zaskočili do hotelu, abychom dělnický převlek vyměnili za normální oblečení. Protože naše další schůzka se odehraje ve vyšší společnosti, museli jsme vypadat na úrovni. Oblek jsem si sice nepřivezl, tak snad bude stačit košile s knoflíky a kalhoty bez patnácti kapes. Budu korporátní účetní a ti se můžou oblékat trochu uvolněněji. Tripovi na druhou stranu kravata nevadila, ale on se tak každou neděli oblékal do kostela. A Milo… no, vzhledem k tomu, že stylové sako, které si vzal, bylo zelenofialové – vypadal v něm jako Riddler –, nechali jsme ho na parkovišti.

Vyrazili jsme za Ředitelovým právníkem. Eddings nelhal, opravdu to byla hogo fogo firma. Nejlevnějším autem na parkovišti bylo nové audi. Byla tam spousta mladých drsných harvardských absolventů, kteří v drahých oblecích mířili do práce, na hlavách měli drahé účesy a popíjeli předraženou kávu. Znechutili se mi tak rychle, až jsem musel uznat, že jsem po mámě zdědil něco z její šetrnosti. Na podobných místech si asi právníka najímal Grant Jefferson.

Když jsme s Tripem vyšli po schodišti ke vchodu, prvním náznakem, že je něco špatně, byli dělníci vyměňující okno v nejvyšším patře. Dalším byla policejní páska, která ohraničovala malý prostor pod ním. V záhonu se stále leskly skleněné střepy. Recepční uvnitř byly všechny oblečené v černém a některé vypadaly, že nedávno plakaly.

Trip se na mě nervózně podíval. Ajaj.

Šel jsem k recepci. Žena za ní měla malou jmenovku, na které stálo Marcy. „Zdravím. Přišel jsem za panem Rondeauem.“

Snažila se tvářit profesionálně, ale když jsem zmínil jméno, rozvzlykala se. „Je mi líto, ale pan Rondeau nedávno zemřel.“

„To mě vážně mrzí.“ Zaskřípal jsem zuby. Náš cíl musel zjistit, že si na něj Ředitel vede složku. Dál jsem se tvářil klidně, ale uvnitř jsem nadával a chtěl jsem do něčeho kopnout. „To je šokující.“

Trip mě znal dost dobře, aby poznal, že zuřím, a zeptal se: „Nevadí, když se zeptám, co se stalo?“

„Policie tvrdí, že spáchal sebevraždu.“ Teď už měla v očích slzy a musela se natáhnout pro papírový kapesník. Muselo být příjemné mít recepční, která má ráda lidi. My měli Dorkas. „Bylo to strašné. Ben byl ten nejlepší šéf. Vypadal spokojeně a pak jednoho dne vyskočil z okna.“

„Taková tragédie. Vážně mě to mrzí.“

„Měl ženu a bývalou ženu s dětmi.“

„Nejlepší věc, kterou můžete udělat, je zavolat jim a říct, jak moc je miloval, a pomodlit se za něj.“ A když to říkal někdo tak upřímně milý jako Trip, bylo jasné, že nejde jen o falešné tlachání. Dokonce se zdálo, že jí tím trochu zlepšil náladu. „By tam jen on sám?“

„Co tím myslíte?“

„Byli nějací svědci? Jen si říkám, že pokud to bylo tak nečekané, že možná šlo o nehodu a on z toho okna vypadl náhodou.“

„To ne… Vypadalo to, že se najednou nervově zhroutil. Chvíli předtím zavolal sekretářce, že má v kanceláři nějakou příšeru a pak…“ Popotáhla, ale dokázala se uklidnit. „Na tom už nezáleží. Raději bych o tom neměla mluvit…“

A do hajzlu.

„Omlouvám se, ale máte domluvenou schůzku?“

„Měli jsme si tu něco vyzvednout. Nenechal to tady pro nás?“

„A jak se jmenujete, pane?“ Recepční začala psát na počítači.

„Zkuste hledat Posledního draka.“

„To kasino? Nevím o tom, že bychom s nimi měli smlouvu. Och můj Bože! Byli jste tam během toho teroristického útoku?“

„Naštěstí jsme byli mimo.“ Hodně mimo. „Zkuste hledat Ředitele,“ řekl jsem. Když se na mě divně podívala, dodal jsem. „To je umělecké jméno.“

Otočila se k Tripovi. „Vy jste rapper?“

„Gospelový zpěvák,“ řekl jsem, než mohl Trip odpovědět. „A kouzelník. Zpívající gospelový kouzelník. Jeho vystoupení jsou dechberoucí.“

„Aha.“ Vrátila se ke psaní. Trip na mě zakoulel očima. Měl štěstí, že jsem neměl víc času na přemýšlení, protože jinak by skončil jako napodobovatel Prince. „Je mi líto, pane, ale v rozvrhu pana Rondeaua a jeho poznámkách takové jméno není. Nemějte však obavy. Z jeho práce se nic neztratilo.“

Měl jsem menší podezření, že tahle prácička už ztracená byla.

„Mohla bych zavolat jednoho z jeho společníků, aby vám s tím pomohl, pokud si to budete přát.“

Aby Asagovi poskoci z okna vyhodili dalšího chudáka, protože šťoural do jejich věcí? „Ne, děkuji. Už musíme jít.“

„Prosím, přijměte ještě jednou mou upřímnou soustrast,“ rozloučil se Trip. Zamířili jsme ke dveřím.

Venku jsme se zastavili. Zamžoural jsem na kolemjdoucí právníky. „Tohle byl propadák.“

„To teda jo,“ souhlasil Trip. „Chlap, u kterého si Ředitel schoval zálohy, je zavražděnej hned, jak ÚPKM pročeše jeho jeskyni? Náš padouch se o tom musel nějak dozvědět. Co teď?“

„Vypadá to, že poletíme domů s prázdnýma rukama.“

Sklíčení a podráždění jsme se vrátili k pronajatému autu, kde jsme našli spokojeně se šklebícího vousatého Riddlera. Sedl jsem si na sedadlo spolujezdce. „Předběhli nás. Čemu se tak směješ?“

„Tomuhle.“ Milo zvedl kus papíru. „Někdo si vás všimnul. Kolem proběhl jeden právník a zahodil to vedle našeho auta. Na obyčejnej bordel to bylo moc dobře zmuchlaný, tak jsem počkal, dokud nezmizí, a sebral jsem to.“

Vzal jsem si vzkaz a přečetl si ho. Chcete Drakovu složku? Bude vás to něco stát. Sejdeme se na obědě. Následovala adresa.

„Chamtiví parchanti,“ zabručel jsem. Podal jsem vzkaz Tripovi.

„Zajímalo by mě, kolik nás to bude stát.“

„To záleží na tom, jestli ten chlap se složkou tuší, do čeho se namočil. Jak moc pitomě vypadal, Milo?“

Milo pokrčil rameny. „Průměrně?“

* * *

Adresa patřila jednomu pajzlu. Byl to ten typ podniku, kde by John Taffer[1] hodil jídlo na podlahu a ječel, že se vůbec nesnaží. Náš renegátský právník si ho asi vybral, protože to byla přesně ta nechutná díra, kde se tajné dohody uzavírají ve filmech. Problém byl, že ve skutečném životě bylo uvnitř jen pár alkoholiků a hladce oholený běloch kolem třicítky v khaki kalhotách a košili s krátkým rukávem mezi ně moc nezapadal.

Dveřmi jsem prošel přesně v poledne. Najít právníka mi trvalo deset sekund. Mohlo to být rychlejší, kdyby si moje oči nemusely přivykat na přítmí. Seděl v rohové kóji. Zády ke zdi. Pěkný detail. Zamířil jsem přímo k němu a posadil jsem se.

„Jak jste věděl, že jsem to já?“ zeptal se.

„Děláš si srandu, že jo?“

„Dobře, dobře. Můžete mi říkat pan Steele.“

Odfrkl jsem si. „Jmenuješ se Kevin Maxwell a pracuješ v Rondeau, Katz a Smith.“

„Jak to víte?“

„Můj kámoš si našel tvoji fotku a životopis na firemních stránkách.“

„Aha… dobře.“ Opravdu to nečekal. Raději zůstaň u svý práce. „Jak mám říkat vám?“

„Yukon Cornelius. Teď přestaň marnit můj čas. Chci tu složku.“

Ani jsem se nesnažil působit hrozivě, ale Kevin se trochu přikrčil. „Bude vás to něco stát.“

„Jo, to už jsi mi napsal do toho vzkazu. Kolik?“ Přišla servírka. Byl to sice pajzl, ale s rychlou obsluhou. Anebo za to mohlo poledne, protože touhle dobou pracují jen lidi, co vážně potřebují spropitné. „Udrž myšlenku, Kevine.“

„Co si dáš, zlato?“

„Colu.“ Klidně bych se vsadil, že trubky tu nečistili od doby, co jsem dokončil střední. Sodovka by byla jako bublinkový botulismus. „V plechovce, prosím.“

„Tady fešák si dal Sprite. Sešly se nám tu pěkně drsný zvířata.“

Podal jsem jí padesátku. „Co trochu soukromí?“

„Hej, díky, zlato.“ Schovala Ulyssese S. Granta do podprsenky a odešla.

„Skvělý.“ Otočil jsem se zpátky ke Kevinovi. „Kde jsme to byli?“

Spiklenecky se ke mně naklonil. „Slyšel jsem, že mluvíte o Řediteli.“

„Tušíš vůbec, kdo to je?“

„Každý, kdo se trochu vyzná, ví, že je to šéf organizovaného zločinu, který ve městě tajně řídí několik kasin.“

„Úžasný.“ Bylo dobře, že to Kevin považuje za zločineckou záležitost, protože tím to bylo o dost normálnější než ve skutečnosti. „Toho se drž.“

„Slyšel jsem Bena Rondeaua, jak s Ředitelem mluví po telefonu. Věděl jsem, jak moc je to cenné, a proto jsem tu flashku po jeho smrti odnesl. Jestli ji chce Ředitel zpátky, musí za ni zaplatit.“

„Jasný.“ Víc jsem toho neřekl, protože mi servírka přinesla Colu v zaprášené skleněné láhvi. Naneštěstí byla teplá. Měl jsem svou objednávku upřesnit. „Díky.“

Když odešla, Kevin se vrátil k předstírání drsňáka. „Schoval jsem ji na bezpečné místo.“

„To fakt doufám, protože nemáš ani ponětí, do čeho ses zapletl.“ Nechtěl jsem působit moc výhružně. Bál jsem se, že by Kevin mohl zkusit utéct, já bych ho musel chytit a o výslednou scénu jsem nestál. Někteří lidé jsou prostě strašpytlové. Kevin by přibližně stejně starý jako já, ale tušil jsem, že naše životy se ubírají po úplně jiných cestách.

„Ať už měl pan Rondeau cokoliv, bylo to dost důležité, aby se kvůli tomu zabíjelo. Já vím, že nespáchal sebevraždu. Někdo ho z toho okna vystrčil,“ řekl, jako by to mělo být nějaké šokující odhalení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster: Invaze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.