Moje velká tlustá
zombí ryba – Rybosaurus útočí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Mo O’Harová

Moje velká tlustá zombí ryba – Rybosaurus útočí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mo O’Harová

Moje velká tlustá zombí ryba – Rybosaurus útočí

Poprvé vydalo v roce 2015 nakladatelství Macmillan Children’s Books a division of Macmillan Publishers Limited, 20 New Wharf Road, London N1 9RR.

Text copyright © Mo O’Hara 2015

Illustrations copyright © Marek Jagucki 2015

ISBN 978-1-4472-6295-4

All rights reserved.

Z anglického originálu My Big Fat Zombie Goldfish – Jurassic Carp přeložila Alice Chocholoušková.

Redigovala Helena Škodová.

Jazyková korektura Josef Šebek

Odpovědný redaktor Vojtěch Záleský

Vydalo nakladatelství FRAGMENT v Praze roku 2018 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 34 584

Epub konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Vladimír Dvořák

České vydání © Albatros Media a.s., 2018

Translation © Alice Chocholoušková, 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí
být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

ISBN 978-80-253-3904-6 (1. vydání, 2018)

ISBN 978-80-253-3999-2 (1. zveřejnění, 2018)

Mému nejlepšímu příteli Jamiemu.

Píšu o nejlepších přátelích, protože mám Tebe.

1. kapitola

Rozprava začíná

Po obou stranách školního autobusu kodrcajícího nahoru do kopce ke Skalnímu hradu vytrubovaly trumpety. A nemyslím tím obyčejné trumpety, ale takové ty dlouhatánské špičaté, ze kterých visí prapory a které můžete vidět v takových těch videohrách s černokněžníkem ve věži.

„Páni, ti foukají, div si nevyplivnou plíce!“ poznamenal jsem a otočil se na svého nejlepšího kamaráda Pradeepa, který se choulil na sedadle za mnou.

„Blééé!“ zachroptěl Pradeep a naplnil další blicí pytlík. „Pěkné trumpety.“

Já a Pradeep v autobuse obvykle sedíme vedle sebe, protože mně vůbec nevadí, že se mu za jízdy dělá špatně, dnes však vedle mě sedět nechtěl. Chápete… každá třída si na dnešní Den ve středověku, jak se náš výlet jmenoval, musela vybrat převlek – a na nás připadli rolníci.

Pět nejpádnějších důvodů, proč je kostým rolníka nejlepší ze všech kostýmů:

1) Přímo se OČEKÁVÁ, že budete neupravení a špinaví. Skvělé!

2) Když máte kostým moc čistý, je doslova vaší povinností skočit do louže, abyste si ho umazali.

3) Součástí kostýmu je cosi jako kamaše (které jsou překvapivě pohodlné a dobře se v nich leze na stromy).

4) Máma nemohla říct: „Tak takhle do školy jít nesmíš!“, protože jsem MOHL.

5) Bláto lze vyrobit i z dokonale suché hlíny, stačí, když do ní skočíte!

Frenký, moje velká tlustá zombí ryba, si ve skákání do louží plných bláta liboval taky. Odšrouboval jsem víčko čutory, která mi visela přes rameno, aby mohl vykouknout ven.

„To je Skalní hrad,“ vysvětlil jsem mu. „Vypadá skvěle, co?“

Frenký pokrčil ramínky, jako by to na něho neudělalo zvláštní dojem, ale pak si všiml hradního příkopu plného vody. Vyklouzl z čutory, plácl sebou na okno autobusu a se šplíchnutím přistál zpět v láhvi.

„Frenký, já nechci být špinavý!“ zahuhlal zezadu Pradeep. Jeho máma vůbec nepochopila, co se myslí rolnickým kostýmem, a poslala ho do školy v neposkvrněné smetanově bílé haleně, plstěné čapce s bílým pérem a bělostných kamaších. Vypadal spíš jako středověká reklama na bílou čokoládu. A právě proto vedle mě nechtěl sedět.

„No tak,“ řekl jsem. „Nechceš mi doufám vynadat, že s námi jede Frenký? Anebo mi aspoň připomenout, že se vždycky, když ho s sebou vezmu, namočíme do nějakého průšvihu?“

„Ne-e!“ zahuhlal Pradeep a odložil další blicí pytlík s nákladem. Muselo mu být vážně zle.

Konečně jsme byli u hradu a autobus zastavil. Jakýsi chlapík v legrační čepici s rolničkami zaklepal holí řidiči na okno. „Dobrého jitra, ctný muži, budiž požehnán v tento líbezný den. Mé jméno jest Archibald z Třasořitky.“ Uklonil se a všechny jeho rolničky zacinkaly. „Ovšem je-li ctěná libost, zvěte mě Bláznem.“

„To je nějaká rocková kapela?“ zeptal se řidič.

„Ty, pane, zajisté žertuješ!“ pravil Blázen a máchl hůlkou, až to zazvonilo. „Zdaliž jsi přivezl venkovský lid?“

„Heh?“ nechápal řidič.

Šašek si odkašlal. „To nic. Rci těm mladým mužům a ženám, nechť pospíší ku hradu, a sám račiž ustájiti svůj povoz támhle.“ Blázen máchl hůlčičkou k parkovišti vedle hradu.

„Cože mám udělat?“ stále nechápal řidič.

Dvorní blázen se zhluboka nadechl. „Řekněte dětem, ať si vystoupí, a zaparkujte támhle.“

„Ach tak, jasně!“ Řidič kývl a pak na nás křikl: „Všichni ven! A nic si tady nezapomeňte!“

Když nám připomínal, abychom si v autobuse nic nezapomněli, zpříma se podíval na Pradeepa.

2. kapitola

Rolníci, rolníci, kdopak vám dal hlas?

Popadli jsme Pradeepovy blicí pytlíky a vystoupili z autobusu. Pytlíky jsme vyhodili do nejbližšího odpadkového koše a pak jsme si stoupli do řady vedle ostatních, aby nás učitelé mohli spočítat. Od té doby, co se kdosi ztratil při exkurzi v továrně na bramborové lupínky, jsou obzvlášť opatrní. Ten kluk (nebo holka) stihl zdlábnout pět obřích sáčků, než ho našli. Myslím, že to škola musela zaplatit.

Promluvila k nám paní učitelka Richardsová. „Mně osobně připadá úžasné, že zde strávíme den, který nás přenese do historie a bude naplněn poznáním.“ Obličej jí zářil úsměvem, jaký jsem ještě nikdy u žádné učitelky dějepisu neviděl. Myslím, že je to proto, že nás učí hlavně o samých válkách, moru a jiném zlořádstvu. „A teď už prosím věnujte pozornost našemu dnešnímu průvodci.“

„Slyšte, slyšte, vy, kdož jste zavítali na Skalní hrad,“ vykřikl Blázen. „Popřejte mi sluchu a já vám povím, jaká dobrodružství můžete očekávati.“ Když mluvil, mával hůlčičkou s rolničkami. „Stanete se svědky tří disciplín Turnaje Skalního hradu. Tou první jest lukostřelba, kde rytíři dosvědčí, jak pevnou mají ruku. Druhou disciplínou jest zvedání těžkého kamene, aby se popasovali, kdo jest nejsilnější. A nakonec je čeká klání s dřevci – v něm projeví svou statečnost.“

„Už se nemůžu dočkat, až budou střílet z luku!“ pošeptal mi Pradeep.

„Já taky,“ souhlasil jsem. „A kromě toho jsem vážně rád, že jsme tady a nečeká nás dnes vůbec nic ,zlotřilého‘.“

Ještě jsem to ani nedořekl, když jsme uslyšeli známý smích. „Chachachachá!“

A pak jsme ho uviděli. Můj starší bratr, obávaný Zlotřilý vědec, měl na sobě vyšívaný kabát z těžkého sametu a sametové kraťasy bohatě řasené v pase a kolem nohavic. Pod nimi měl tmavé spodky a na nohou špičaté boty. Spolu s ostatními kluky a holkami ze třídy se blížili k nám. Všichni měli nádherné šaty a na hlavách měkké klobouky s širokou krempou.

Když došli až k padacímu mostu, dvorní šašek jim vysekl hlubokou poklonu. „Krásný den přeji, urozené dámy a ctihodní pánové. Zde jest rolnictvo, lid dělný, jenž přijel robotovat na panském dvoře.“

Mark zkřivil ústa v úsměvu, při kterém běhal mráz po zádech. „Super… ehm, totiž chci říct… jak báječné.“

Moje čutora sebou začala divoce házet, jak se z ní Frenký snažil dostat ven. Od té doby, co se Mark pokusil Frenkýho otrávit v jakési jedovaté břečce a pak ho spláchnout do záchodu, jsou ti dva nepřátelé na život a na smrt.

„Pššt, Frenký!“ zašeptal jsem.

„Dnes, jak víte, si hrajeme na život ve středověku,“ zvolala paní učitelka Richardsová. „Takže přání urozených pánů a dam, pokud to nejsou vyložené nesmysly,“ – při těchto slovech se zahleděla na Marka – „jsou nám rozkazem. Rolníci, vzhůru do hradu!“

„Ech!“ Mark se těsně před padacím mostem zastavil. „Přece nevkročím do toho bláta. ROLNÍKU!“ vykřikl.

Blázen pokynul mně a Pradeepovi, abychom Markovi pomohli.

Přehodil jsem si čutoru přes rameno, aby byl Frenký od Marka co nejdál, a s Pradeepem jsme z rukou vytvořili stoličku, na které jsme Marka přes louži přenesli. Když jsme ho pokládali na zem, hrábl nohou, a na mě a Pradeepa se snesla blátivá sprcha.

„Fuj!“ zavrčel Pradeep a utíral si bláto z obličeje a haleny.

„Ach… to jsem nechtěl,“ ušklíbl se Mark. „Podjela mi noha. Chachachachá!“

Spolu s ostatními urozenými pány a dámami pokračoval v cestě a naše třída rolníků je následovala.

Frenký sebou v čutoře zuřivě házel a snažil se povolit uzávěr. Vytáhl jsem korkový špunt, aby se mohl přesvědčit, že je Mark pryč.

„Při vší té smůle můžeme být rádi, že si Mark nevšiml Frenkýho,“ řekl jsem Pradeepovi. „A po jeho upířím kotěti, Tesákovi, taky není ani stopy. Ještě pořád si můžeme užít prima den. Stačí se jen vyhnout Markovi.“

„Jasně! Je fakt, že to mohlo být mnohem horší!“ zavtipkoval Pradeep. „Ještě tady mohl být Sanj, můj starší bratr Zlotřilý počítačový génius.“

Vtom jsme uslyšeli smích připomínající dýchavičné sípání.

3. kapitola

Zlo zůstane zlem

„To si děláš legraci!“ vyděsil jsem se.

Proti nám si to od hradu v kostýmu středověkého kouzelníka vykračoval Sanj, Pradeepův starší brácha Zlotřilý počítačový génius.

„Pěkný klobouk,“ ozval se Pradeep a zašpuntoval čutoru, aby se Frenký na Sanje nevrhl.

„Říkal jsem si, že mi tenhle převlek sedne, protože umím kouzlit s výpočetní technikou.“ Sanj se zle ušklíbl. „Naše škola pro nadané žáky byla pozvaná taky, proto jsme tady v kostýmech, které odpovídají našim schopnostem.“ Pak vrhl pohrdavý pohled na naše umouněné rolnické převleky. „A teď koukám, že vy taky.“ Hvízdavě se zachechtal a naklonil se k nám, jako by nám chtěl něco důvěrného pošeptat.

Zničehonic z čutory vyletěl špunt i s Frenkým a trefil Sanje přímo do nosu.

„Áúúú!“ zařval Sanj a v úleku máchl svojí kouzelnickou hůlkou.

„Nech toho, Frenký!“ vykřikl jsem, odlepil svého rybího zombíka ze Sanjova nosu a hodil ho zpátky do čutory.

„Mmmůj mmos!“ ozval se Sanj hlasem, který zněl, jako by měl v obou nosních dírkách nacpané kilo vatových tamponů. „Mmá mmás mmostamu… mi s mtou mybou!“

„Prosím?“ nechápal jsem.

„Myslím, že říkal, že nás dostane… i s nějakou chybou,“ vysvětlil mi Pradeep.

„Mme!“ zařval Sanj. „Mmybou! Mmybou!“

„Ach tak, rybou,“ řekli jsme s Pradeepem současně.

„Mmmesmáším mi!“ zahuhlal Sanj a odkvačil zpátky k hradu.

„Ale ne,“ povzdychl jsem si. „Řekne o Frenkým Markovi a budou potíže.“

„Když se jim budeme klidit z cesty, tak ne,“ uvažoval Pradeep.

Vtom nás přerušily hradní fanfáry.

„Začíná soutěž v lukostřelbě, Tome!“ vykřikl Pradeep. „Pojďme, abychom nepřišli o začátek!“

Přeběhli jsme padací most, jenomže nádvoří bylo tak plné lidí, že jsme na rytíře vůbec neviděli. Pradeep ukázal na nevysoké hradní cimbuří. Bylo široké a pevné a byly v něm takové jako výklenky, ve kterých podle mě při bitvách seděli lukostřelci nebo tam byla děla. Vypadaly jako dokonalá sedátka pro sledování turnajů.

„Skvělý nápad,“ řekl jsem. „Odtamtud skvěle uvidíme.“

Pověsil jsem si čutoru s Frenkým kolem krku a vyšplhali jsme po dřevěných žebřících opřených o hradby.

Když jsme se podívali dolů na nádvoří, spatřili jsme dav rolníků. Urození pánové a urozené dámy z Markovy školy a nadaní černokněžníci, věštci, králové a královny ze Sanjovy školy seděli na tribunách kolem oploceného kolbiště. A pak jsme uviděli rytíře. Stáli v řadě jeden vedle druhého a zbroj se jim ve slunci leskla. U pasu měli zavěšené toulce se šípy a v rukou drželi dlouhé luky. Odšpuntoval jsem čutoru, aby se mohl Frenký taky podívat.

Dvorní šašek předstoupil před shromážděný dav. Ukázal na terče opřené o hradby. „Buďte vítáni, urozené dámy, velmožní pánové i vy všichni ostatní. První ze tří soutěžních disciplín právě začíná! Vítězem nechť jest ten, kdo má nejlepší mušku.“

„Cože?“ ozvalo se ze zástupu rolníků.

Blázen dodal: „Nejpřesnější zásah vyhrává!“

Všichni zajásali. Na tribuně jsem zahlédl Marka. Cosi si se Sanjem šeptali a dívali se na nastoupené rytíře.

„A nyní, dámy a pánové, budiž mi dovoleno představit naše udatné rytíře!“ zvolal Blázen a zacinkal hůlkou s rolničkami. Z řady vystoupil rytíř ve stříbrné zbroji, na prsou měl vyobrazený meč ovinutý rudou růží.

„Rytíř z Růže!“ vykřikl Blázen. Rytíř se uklonil a všichni zatleskali.

Frenký vykoukl z láhve, ale nezdálo se, že by na něj rytíř udělal kdovíjaký dojem.

Potom z řady vystoupil rytíř ve zlaté zbroji, v přilbě jako špičatá koruna. „Rytíř ze Zlaté koruny!“ oznámil Blázen. I druhý rytíř se uklonil a obecenstvo mu provolalo slávu.

Frenký zívl.

„No tak, nebuď nezdvořilý, Frenký,“ napomenul ho Pradeep. „Ty bys nejspíš to, co dokážou oni, nedokázal.“

Frenký se na Pradeepa zaškaredil, vyskočil z čutory a dopadl na hradby. Tlamičkou sebral několik kamínků a pak se otočil čelem proti jednomu z trubačů stojících u kolbiště. Ozvalo se několik lupnutí, jak Frenký vystřelil kamínky z pusy. Všechny do jednoho zasáhly ústí měděné trumpety a několikrát to kovově cinklo.

Frenký si oprášil ploutvičky, podíval se na nás, jako by chtěl poznamenat: „Co jste to říkali?“, a skočil zpět do čutory.

4. kapitola

Trefa do černého

„Tak jo, to bylo dobré,“ zamumlal Pradeep, když předstoupil třetí rytíř. Na sobě měl stříbrnou zbroj a na hrudi a na štítu bílého koně.

„Buď vítán… Rytíři z Kobylí!“ zvolal Blázen a z davu se ozvalo nespokojené zamručení. Rytíř se uklonil a já bych přísahal, že vypadal trochu zklamaně, že se nikomu jeho jméno nelíbí.

Frenkýho oči se ve vteřině proměnily v planoucí zeleň.

„Pradeepe!“ zašeptal jsem a ukázal na Frenkýho.

„Ale ne,“ povzdechl si Pradeep. „Jeho instinkt zombíka mu napovídá, že se děje něco zlého.“

Vtom vystoupil z řady poslední rytíř. Byl celý v černém. Měl černou zbroj, černou přilbu i černý štít. Byl urostlý, měl široká ramena a nepohnutě stál krok před ostatními a čekal, až jej Blázen uvede.

„Zdá se, že zde máme jednoho opozdilce…“ začal Šašek a zamračil se na listinu, ve které měl uvedená jména všech rytířů. „Já však tady jméno tohoto ctihodného rytíře nemám.“

Najednou se postavil Mark a vykřikl: „Mluvil jsem s ním před turnajem a říkal, že se jmenuje… eh… ehm… Jemný.“

„Jemný?“ nevěřil Šašek vlastním uším.

„Mmmééé, Mmmemný!“ Sanj vstal a vykřikl: „Mmmrotože mme mmemný jako mmoc.“

„Odpusť, velmožný pane, ale jakým jazykem ráčíš mluviti?“ zeptal se Blázen.

„Ehm, jmenuje se Temný, protože je temný jako noc. Jo, je to Temný rytíř! Jasně, super,“ doplnil Mark.

„Buď vítán, ctihodný Temný rytíři!“ zazvonil Blázen rolničkami a dav znovu zatleskal.

Turnaj začal a zdálo se, že se Frenký poněkud zklidnil, i když neustále vykukoval z čutory a podezřívavě se rozhlížel.

„Já myslím, že za ten Frenkýho zombí pohled můžou Mark se Sanjem,“ řekl jsem Pradeepovi, ten kývl, ale nespouštěl oči z lukostřelců. Rytíř z Růže se napoprvé trefil těsně vedle žlutého středu. Ani Rytíř ze Zlaté koruny si nevedl špatně.

„To byla skoro trefa do černýho!“ vykřikl kdosi z urozeného panstva.

„Hej, proč se tomu, když se někdo trefí doprostřed, říká trefa do černýho?“ zeptal jsem se.

„V lukostřelbě se tak tomu vlastně neříká,“ vysvětlil mi Pradeep. „Když se ti podaří zasáhnout žlutý střed, říká se tomu prostě trefa do žlutého.“

Chystal se vystřelit třetí rytíř. Rytíř z Kobylí pečlivě zamířil a vystřelil. Šíp zasáhl střed terče.

„Skvělé, trefa do žlutého!“ vykřikl jsem. Všichni se na mě podívali s nechápavým výrazem ve tváři.

„Termíny lukostřelby jim očividně nic neříkají,“ povzdechl si Pradeep.

Poslední na řadě byl Temný rytíř. Všiml jsem si, že Sanj na tribuně cosi provádí s tou svojí kouzelnickou hůlkou a míří s ní na rytíře.

„Myslíš, že Sanj vážně věří, že umí čarovat?“ zavtipkoval jsem a ukázal na Sanje.

V tu chvíli Temný rytíř mocným trhnutím natáhl tětivu a zamířil. Na vteřinu znehybněl… a vystřelil. Šíp proletěl vzduchem, trefil opeření šípu Rytíře z Kobylí a rozpůlil je vedví. Dav propukl v jásot, ale Temný rytíř se ani neobtěžoval divákům pokynout. Jen tam bez hnutí stál a vyčkával.

Frenký sebou začal zuřivě házet. Oči se mu rozsvítily nebezpečnou zombí zelení.

Pradeep mi poklepal na rameno. Ukázal na Marka, který teď stál a držel si klobouk, jako by v něm měl něco schovaného. Mark pohlédl na Sanje a kývl, Sanj se usmál.

„Co ti dva mají za lubem?“ uvažoval jsem nahlas.

5. kapitola

S tím rytířem něco je

„Nezpochybnitelné vítězství patří udatnému Temnému rytíři!“ nechal se slyšet dvorní Blázen. „Co jsem živ, ještě nikdy jsem neuhlídal takovou trefu.“ Máchl hůlkou s rolničkami a potlesk utichl. „Již známe vítěze prvního kola, ale kdo bude vítězem celého turnaje?“

Sotva domluvil, Temný rytíř přešel ztěžka kolem ostatních rytířů, opustil kolbiště a vmísil
se do davu. Podél hradeb se vydal na zadní nádvoří.

„Rytíři se teď občerství,“ oznámil Blázen. „Vy ostatní se můžete rozejít na svá stanoviště, na nichž budete plniti úkoly.“

Frenký už měl oči zase normální, ale v pohodě zdaleka nebyl.

„Možná bychom mu měli sehnat něco k snědku, aby se uklidnil?“ napadlo mě.

Slezli jsme z cimbuří a vydali se podél hradeb, ze kterých jsme Frenkýmu oždibovali kousíčky zeleného slizu. Zombí rybky jedí jenom to, co je zelené, a čím je to plesnivější a oslizlejší, tím víc jim to chutná. Frenkýmu však chutnají i zelené sladkosti. Byli jsme tak zabraní do seškrábávání zeleného slizu, že jsme div nevrazili do Temného rytíře.

„Eh, dobrý den, pane Temný rytíři,“ vykoktal jsem překvapeně. Frenkýho oči se zeleně rozzářily, a tak jsem ho rychle zatlačil zpět do čutory a hrdlo jsem zakryl dlaní.

Temný rytíř se na nás ani nepodíval.

„Ehm, mohli bychom se protáhnout k té zelené zdi za vámi, prosím?“ dodal Pradeep, když jsme se kolem něj pokoušeli proklouznout. „Sbíráme z hradeb sliz pro… ehm, pro paní učitelku na projekt…“

Zrovna když jsme začali oškrábávat ten nejmazlavější sliz, dorazil Rytíř z Kobylí a poplácal Temného rytíře po rameni.

Temný rytíř se ani nepohnul.

„Ehm…“ začal Rytíř z Kobylí. „Pane Temný rytíři… jen jsem vám chtěl říct, že za to, co jste předvedl s lukem, máte můj obdiv. Skvělá trefa. Zvítězil jste po právu.“

Temný rytíř tam prostě jen beze slova stál, hledí mu zakrývalo tvář. Potom Rytíře z Kobylí odstrčil a odkráčel pryč.

Rytíř z Kobylí svěsil ramena a zpod hledí se mu vydral tichý vzdech. „Ach… no dobře,“ zamumlal.

Pradeep se podíval na mě a potom řekl: „Promiňte, Rytíři z Kobylí, ale střílel jste skvěle. Nebýt Temného rytíře, určitě byste zvítězil.“

„A máte fakt vtipné jméno,“ dodal jsem.

„Ach, děkuju.“ Rytíř zvedl hledí a my jsme viděli, že to není žádný vousáč s tváří ošlehanou větrem, jak jsem si ho představoval. Vlastně vypadal úplně mladě, tak na šestnáct.

„Tohle je můj první turnaj,“ řekl. „Ještě před týdnem jsem byl jen obyčejný panoš ve Středověkém klubu. Myslel jsem si, že to jméno ze mě udělá chlapa, chápete. Spíš než moje skutečné jméno,“ dodal.

„A jak se jmenujete ve skutečnosti?“ zeptal se Pradeep.

„Sebastian,“ zamumlal rytíř. „To zrovna nebudí hrůzu v srdcích nepřátel, co říkáte?“

„Možná záleží na tom, jak je vyslovíte,“ řekl jsem. „Sebááástiááán!“ zkusil jsem to. „SE-BAS-TI-AN.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ne-e, máte pravdu. Prostě to nefunguje.“

„Ale to je jedno,“ prohlásil Sebastian posmutněle. „Teď když je tu Temný rytíř, nemám šanci vyhrát.“

„Nezdá se vám, že je na tom rytíři něco zvláštního?“ zeptal se ho Pradeep.

„No, moc přátelský není, to je jisté,“ odpověděl Sebastian. „Musím ještě trochu potrénovat na zvedání kamene. Nejsem v tom zrovna nejlepší.“

„A v čem jste nejlepší?“ vyptával se dál Pradeep.

„V klání na koních.“ Sebastian se usmál „Mám nejlepšího koně široko daleko. Jmenuje se Ginevra – jako žena krále Artuše. Právě proto jsem chtěl být panošem – abych se mohl starat o koně. Potom si lidi z klubu všimli, že dobře střílím, a tak ze mě udělali rytíře.“ Zpod krunýře na hrudi vytáhl papírový pytlík. „Mám pro Ginevru různobarevné kostky cukru jako odměnu. Podívejte,“ řekl a sáček otevřel. „Růžové, žluté, oranžové, zelené…“

Jakmile řekl „zelené“, Frenký mi odstrčil ruku, kterou jsem zakrýval hrdlo čutory, vyskočil ven a přistál na Sebastianově železné rukavici.

„Ááááááá!“ zařval Rytíř z Kobylí a pytlík s kostkami cukru i Frenkýho upustil na zem.

„Frenký!“ obořil jsem se na něj.

„Omluvte prosím nevhodné chování našeho rybího přítele,“ řekl Pradeep. Sebral Frenkýho a hodil ho zpátky do čutory.

„Má strašně rád všechno zelené,“ dodal jsem na vysvětlenou a spustil se na všechny čtyři, abych posbíral rozsypané kostky cukru.

„To jsem viděl,“ poznamenal Sebastian. Vzal jednu zelenou kostku a hodil ji do čutory za Frenkým. Zevnitř se ozvalo spokojené říhnutí.

„Je možné, že ta rybka… Ale ne. Budete si myslet, že jsem se zbláznil,“ začal nejistě Sebastian.

„Je možné, že ta rybka co?“ pobídl jsem ho.

„Je možné, že se předtím, než začalo klání, trefovala kamínky do jednoho z trubačů?“ zeptal se Sebastian.

Pradeep a já jsme upadli do rozpaků. „Ach, jasně, byl to on,“ přitakal jsem.

„Díkybohu!“ zajásal Sebastian. „Už jsem si myslel, že z nervozity fantazíruju! Vůbec nemá špatnou mušku!“

Frenký vykoukl z láhve a přátelsky se na Sebastiana zašklebil.

„Jo, je fakt dobrý.“ Sebastian se usmál. „Ještě nikdy jsem neviděl akvarijní rybku, která by uměla něco podobného. Vlastně jsem ještě nikdy neviděl akvarijní rybku, která by jen neplavala kolem dokolečka v akváriu.“

„Frenký je tak trochu výjimečný,“ řekl jsem.

Vtom jsem za sebou uslyšel hlas paní učitelky Richardsové. „Chlapci!“ volala. „Přijdete o pečení chleba. Za chvíli začíná!“

„Už musíme jít,“ řekl jsem a zarazil špunt do čutory.

„Uvidíme se v dalším kole turnaje, Sebastiane,“ řekl Pradeep. „Vlastně chci říct Rytíři z Kobylí!“

Sebastian nám zamával na rozloučenou a vydal se ke stájím.

Střelil jsem po Pradeepovi pohledem, který říkal: „Ať už je to s Temným rytířem, jak chce, určitě má něco společného s Markem a Sanjem. Nemůžeme marnit drahocenný čas a péct chleba, když toho musíme tolik vypátrat!“

„Počkej, až budeme v kuchyni,“ odpověděl mi Pradeepův pohled. „Myslím, že mám plán.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje velká tlustá zombí ryba - Rybosaurus útočí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.