Nezbedové ze školky
Povídání pro kluky
a pro holky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Pňovská

Nezbedové ze školky

Povídání pro kluky a pro holky

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Tereza Pňovská, 2018

Illustrations © Olga Franzová, 2018

ISBN e-knihy 978-80-253-4002-8 (1. zveřejnění, 2018)

ISBN tištěné verze 978-80-253-3905-3 (1. zveřejnění, 2018)

Obsah

O holčičce, která si chtěla hrát s auty

O chlapečkovi, co moc koukal na televizi

O holčičce, co chtěla být nejkrásnější

O chlapečkovi, který se bál pejsků

O holčičce, co nechtěla chodit spinkat

O chlapečkovi, co jedl hodně zmrzliny

O bratříčkovi a sestřičce, kteří si nechtěli půjčovat věci

Milé děti, byla jednou jedna školka, jmenovala se Písnička, a do té školky chodila veliká spousta dětí. Některé byly velké, některé malé, některé vysoké a jiné drobné, některé baculaté a jiné copaté, některé děti byly upovídané a některé ustrašené. Všechny děti ze školky si moc rády hrály s panenkami, s kočárky, s auty i s traktory, na vojáky i na kuchařky, na loupežníky a na detektivy, na maminku s tatínkem a taky na zvířátka a na víly i na policajty a taky skákaly přes švihadla, hrály si s míčem, běhaly a jezdily na tříkolkách. Byly to vlastně takové děti, jako jste vy. Divíte se, proč si o nich budeme povídat? Čím byly tak zajímavé? No, to víte, každému se občas přihodí něco zajímavého – klukovi, holce nebo tobě. Ale teď už potichu poslouchejte, budu vám povídat, co všechno se přihodilo dětem ze školky Písnička.

Začal nový týden. Paní učitelka měla dobrou náladu a chystala pro děti veliké překvapení, všechny je chtěla někam vzít. A děti přicházely po víkendu veselé, odpočinuté, vyspinkané, jen občas někdo zabrečel, že se mu stýská po mamince.

Paní učitelka měla v plánu povídat si s dětmi o tom, co je baví – a to jsou, určitě mi dáte za pravdu, hračky. Ale teď už si nebudeme povídat o paní učitelce a raději si povíme, co se přihodilo jedné holčičce právě z téhle třídy.

To vám, děti, byla jedna holčička, jmenovala se Anežka. Byla vysoká asi jako sousedovic Beátka, copatá jako Jůlinka od tety Petry a neposedná jako Kučerovic Pepa.

Anežka měla doma mladšího brášku, jmenoval se Honzík a ještě neuměl ani pořádně chodit. Anežka ho měla moc ráda. Dělala na něj obličeje, schovávala se mu naoko za gauč a lechtala ho na bříšku.

Anežka si s Honzíkem moc ráda hrála, protože i když to nikomu nepověděla, moc se jí líbily jeho autíčka a traktory. Hrála si s nimi na bouračky a taky na dopravní zácpu, líbilo se jí pořádat závody a někdy taky jen tak jezdit po koberci v pokojíčku, na kterém bylo nakreslené celé město včetně všech silnic a parkovišť.

Když šel Honzík po obědě spát, maminka myla nádobí a tatínek jí pomáhal, utekla Anežka občas do pokoje, vytáhla si pro sebe pár Honzíkových aut a hrála si s nimi. Když se potom Honzík probudil, Anežka si vždy vzala do ruky pastelky a předstírala, že si maluje.

Maminka ani tatínek nevěděli, jak ráda si Anežka hraje s auty, protože ji s nimi nikdy neviděli. Anežka si takhle hrála tajně, a tak když měla narozeniny nebo svátek, dostávala často panenku, pastelky a vodovky, plyšáka, lékárničku pro ošetřování plyšáků a panenek, plastová zvířátka a oblečky na panenky, ale nikdy nedostala žádné auto, přestože si ho moc přála.

Jednou přišla Anežka do školky, zamířila za Jůlinkou a Beátkou a ptá se: „Co budeme dneska dělat?“ A Julča povídá: „Já bych si dneska půjčila domek pro barbíny a mohly bychom každá mít jednu panenku a hrály bychom si na kamarádky, jak jdou do kina, ale vtom přijde bouřka a ony budou muset zůstat doma.“ Nato se okamžitě přidala Bea: „Jééé, to je prima nápad, a mohly by taky udělat pizzu a potom spát všechny na pyžamovém večírku a pozvat spoustu kamarádek.“ Děvčátka se otočila na Anežku a čekala, co ona na to.

Anežka se trochu zamračila, protože se jí do hraní s barbínami moc nechtělo, to víte, raději by si hrála na závody formule 1, ale nedalo se nic dělat, byla holka a holky si přece hrají s panenkami a kluci zase s auty.

A tak se Anežka chvíli mračila a pak souhlasila s kamarádkami a šla si s nimi pohrát do domečku, zatímco po očku pokukovala po Vaškovi s Jonášem, jak si hrají na velkou automobilovou honičku, takže do ní Bea s Julčou musely strkat, aby dávala pozor.

Po svačině se děti sesedly do kroužku a paní učitelka, kterou měla Anežka moc ráda, povídá: „Děti, poslouchejte dobře. Za pár dní nás čeká návštěva muzea. Ví někdo, co je to muzeum?“

A přihlásila se Jůlinka a říká: „Já to vím. Já byla v muzeu už jednou, byla jsem tam s tátou a koukali jsme na spoustu obrazů domečků pro panenky a pak tam byl i jeden skutečný domeček a byl hrózně veliký.“

„Ano, v muzeu můžeme vidět i obrazy, ale většinou tam jsou spíš nějaké předměty. Byl ještě někdo z vás v muzeu?“

„Já jsem tam byl,“ povídá Marek. „Byli jsme se tam podívat na dinosaury!“

„No výborně, Marečku,“ radovala se paní učitelka. „Tak tedy v muzeu můžeme vidět nějaké předměty nebo zvířátka nebo třeba voskové figuríny nebo i čokoládu, kluky by možná zajímalo muzeum aut a letadel, holky muzeum panenek a kočárků. Ale nás čeká, děti, muzeum, které by mohlo bavit vás všechny. Půjdeme se podívat do muzea hraček.“

Děti začaly nadšeně tleskat, některé si šeptaly mezi sebou, jiné jen koukaly, ale vypadalo to, že se všechny těší.

„V takovém muzeu můžete vidět hračky velice, velice staré, takové, se kterými byste ani nevěděly, jak si hrát, a taky hračky známé, ale i hračky, které třeba vůbec znát nebudete. Bude to veliká zábava,“ vysvětlovala paní učitelka. „Ale než tam pojedeme, požádali nás, zda by jim každý z vás namaloval, s čím si nejraději hraje. A než půjdeme kreslit, zkuste si to teď představit a všichni mi to povíte.“

Děti v kroužku nemusely moc dlouho přemýšlet a hned chtěly mluvit. Kluci říkali: s auty, letadly, traktory, formulemi, hasičskými auty, policejními pouty, se stavebnicemi nebo zoologickou zahradou, kterou měli ve školce ze dřeva, a holky zase říkaly: s panenkami, barbínami, s miminky, plyšáky, s kuchyňkou a s pokladnou.

Když přišla řada na Anežku, mračila se a nevěděla, co má říct. Nechtěla říct s panenkami, protože to nebyla pravda, ale nechtěla, aby se jí všichni smáli, že si nejraději hraje s auty.

Paní učitelka se na Anežku usmála a povídá: „Ty nevíš, s čím si nejraději hraješ, Anežko?“ „Vím,“ odpověděla Anežka smutně. „Tak proč nám to nepovíš?“ pobídla ji paní učitelka. „Když…“ popotáhla Anežka, „když… Já si nejraději hraju s auty,“ řekla konečně a koukala přitom do země.

Ve třídě si děti začaly šeptat a Anežka měla pocit, že se jí všichni potichu smějí. Vtom najednou uslyšela Pepíka: „To je super! Tak si přijď hrát někdy s námi.“ „Přesně tak,“ přidal se Pavlík, „koukáš na nás, když si hrajeme na bouračky a honičky, a my potřebujeme, aby si s námi hrál ještě někdo další.“

V tu chvíli se začala ozývat i děvčata: „Jestli si můžou hrát i holky s auty, tak my chceme taky.“ A ozval se i Marek: „A mně by se zase líbilo si s vámi, holky, hrát na rodinu.“

Paní učitelka zacinkala na triangl a povídá: „Zdá se, že někteří si nehrajete s tím, co vás doopravdy baví. Je normální, že holčičky někdy baví hrát si s auty a skládat stavebnice, jako si kluci zase můžou někdy chtít hrát s panenkou. Ještě že jsme si to, děti, pověděli, a teď mi tedy zkuste nakreslit, s čím si doopravdy hrajete nejraději.“

A děti kreslily a někteří kluci tam sice měli stále auta a traktory a zoo a policejní pouta, ale jiní tam měli i panenky a šachové figurky a kuchyňku, zatímco některá děvčata, kromě panenek a miminek, nakreslila autobusy a stavebnice a pistole. A Anežka nakreslila velké auto a už se vůbec nebála, že se jí někdo bude smát.

Doma ukázala obrázek mamince a tatínkovi, rodiče pokyvovali hlavami a říkali ahá a jo táák a tatínek slíbil Anežce, že se určitě musejí jít podívat do nějakého muzea aut. O příštích narozeninách Anežka už dostala školní aktovku a dort a česací hlavu a žehlicí prkno, ale taky, konečně, krásné červené auto. A to ji moc potěšilo.

Anežka už si teď hraje s auty i ve školce. Každý by si měl hrát s tím, co ho baví. My jsme si pověděli první vyprávění a mě by, děti, zajímalo, jestli i vy byste dovedly nakreslit své oblíbené hračky? Že ano? Tak se do toho pusťte, ukažte ten obrázek mamince, tatínkovi nebo paní učitelce, určitě se také moc rádi podívají. Hádejte, o kom bude druhý příběh? Pozorně poslouchejte, jestli jste to uhodly.

Bylo úterý a jednomu chlapečkovi se zrovna vrátil tatínek ze služební cesty. Loučil se s ním před třídou a oba dva, tatínek i ten kluk, byli teď o moc veselejší, než když je paní učitelka spolu viděla naposledy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezbedové ze školky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.