František Niedl

Rozervané království

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2018

© foto na obálce Nejron Photo 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8565-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8566-2 (mobi)

1

Beneš z Vřesova obcházel svůj nově postavený hrádek a stále se nemohl vynadívat. Bylo to něco, na co mohl být opravdu pyšný. Už to nebyla ta stará rozpadající se dřevěná tvrz prolezlá červotočem, jejíž zbytky byly už jen hromadou ohořelých a hnijících prken ležících o kus dál. Tvrz, která vzala za své spolu s životy téměř všech svých obyvatel i s většinou Benešovy rodiny po nájezdu loupeživé tlupy Hanse Křiváka.

Rozhodl se nestavět na spáleništi, ale vybral si výhodnější místo na skalnatém ostrohu, které bylo k obraně mnohem příhodnější. Celý palác, jakož i hradby byly z kamene. Šindelová střecha, dosud se žlutavým nádechem, neboť šindele ještě nestačily zčernat, zářila do okolí. Palác měl nízké přízemí s klenutým stropem a první patro, kde měla být hodovní síň se dvěma jizbami. A nad tím ještě dvě ložnice a několik komůrek. V přízemí byl polozapuštěný sklep. Měla tam být zbrojnice a skladovací prostory na nezbytnosti, včetně potravin a všeho, čeho by bylo zapotřebí v případě napadení Vřesova. Palác byl opatřen jen jedním vchodem a byl postavený tak, aby obránci mohli pokračovat v odporu. Voda se dala vytahovat šachtou, padající k potoku obtékajícímu skalní ostroh, přímo v paláci. A pokud by nepřítel neobjevil důmyslně zakrytou vpusť z potoka, nemělo by dojít k tomu, že by obyvatelé Vřesova trpěli nedostatkem vody.

Většina řemeslníků a nádeníků už Vřesov opustila, ale teprve včera se hrádek rozloučil s mistrem Petrem, který se vrátil do Krumlova na stavbu nového hradu, který měl být pýchou a vizitkou moci Rožmberků, nejmocnější větvě rodu Vítkovců. Beneš všechny poctivě vyplatil, i když se tím přivedl téměř na mizinu.

Po odchodu tolika lidí se Vřesov zklidnil, i když život se z něj zdaleka nevytratil. Ne všichni řemeslníci odešli. Zůstala většina tesařů a také několik truhlářů, kteří stále ještě pracovali na dokončení vnitřní části paláce, která měla být, až na kamenný komín procházející všemi patry, dřevěná.

S mistrem Petrem odjel i Zdislav Koníř, velitel nejlepšího vybraného a zvlášť vycvičeného rožmberského jízdního oddílu, jemuž velel dříve i Beneš, když byl ještě v Rožmberkových službách. Byl? Někdy Benešovi připadalo, že ta služba nikdy neskončí. Petr z Rožmberka ho už tolikrát povolal kvůli různým službám zpět. I takovým, které nevyplývaly z Benešovy lenní povinnosti vůči rožmberskému domu. Ale ty by se daly jen těžko odmítnout. I Rožmberk mu poskytoval služby nad rámec toho, co by měl dávat velký pán svému vazalovi. Za to samozřejmě očekával protislužby. A kromě toho Beneš potřeboval peníze. Stavba spolkla mnohem víc prostředků, než Beneš předpokládal, když začínal.

To vše nebylo ničím neobvyklým. Každý potřeboval nějakou ochranu – spříznění. Každý se s někým sdružoval, aby byl silnější proti svému nepříteli. A i kdyby sám žádné nevyhledával, vždycky se nějaký objevil.

Ale poslední výprava, z níž se vrátil teprve před dvěma dny, Beneše vůbec netěšila. Ba co víc, cítil se po ní jako spráskaný pes. Ta revolta pánů proti králi, které se zúčastnil i jeho pán a on jako velitel jeho vojenského oddílu, tak na tu by raději zapomněl. Ještě před pár měsíci všichni bojovali ve vojsku Jana Lucemburského, když vytáhl proti Matouši Čákovi Trenčínskému, a uběhlo pár týdnů…

Nejpošpiněnější si připadal na nádvoří Pražského hradu, když tam byl připravený s dalšími zbrojnými stoupenců Jindřicha z Lipé, ale na co vlastně? Nikdo nedokázal tehdy říct, kam až hodlá Jindřich z Lipé zajít. Svrhne krále? Nebo se spokojí jenom s dalšími ústupky? Nebo neměl v úmyslu nic takového? Ale králova manželka Eliška Přemyslovna tehdy Jana přesvědčila, že pán z Lipé chce na sebe strhnout veškerou moc a možná připravit krále i o život a nechat se korunovat sám. V takovém přesvědčení ji utvrzovala i důvěrná známost Jindřicha z Lipé s Eliškou Rejčkou, vdovou po jejím otci Václavovi II., ale také po Rudolfovi Habsburském zvaném Kaše. A že byl mocný Ronovec ženatý, co na tom? I manželka se dá odstranit, když se dají odstranit králové, císařové i papežové. Možná bylo vše trochu jinak, to však nic neměnilo na tom, že Jindřich z Lipé teď sedí ve věži hradu Týřova a hlídá ho tam Wolfram Katzinger z Olšové, Benešův švagr. Johanita, nyní v králových službách.

Tehdy na nádvoří Pražského hradu, které Benešovi připadalo spíše jako dvorek hanby, Wolfram k Benešovi přišel a varoval ho, aby se do ničeho nepouštěl, ať se děje, co se děje. Jindřich z Lipé byl zajat a ostatní páni byli rádi, že vyvázli se zdravou kůží. I když se jejich odjezd podobal spíše útěku.

Hnali své koně z Prahy jen s jedním přespáním, a to až když byli v dostatečné vzdálenosti od královského města. V Krumlově se Beneš s Rožmberkem rozloučil jen formálně a spěšně. Pak pokračoval na svůj Vřesov, ležící téměř na samém konci Českého království při zemské hranici s Bavorskem. Ještě toho dne povečeřel s Petrem a Konířem. Oba byli zvědaví, k čemu v Praze došlo, ale jemu do řeči moc nebylo. Druhý den se s nimi rozloučil a vydal se na nedalekou tvrz Olšovou za svými příbuznými. Těm stačilo, že se ve zdraví vrátil, pletichy mocných je příliš nezajímaly. Mnozí nebyli dál než v Krumlově, a většina z nich dokonce ani tam. Tohle byl jejich svět, to, co nemohli ovlivnit, je nezajímalo.

Prošel vše, co mu náleželo. Hřebčín vzorně vedený Gertem Flickem a jeho nepostradatelným pomocníkem Wenzelem, kteří přišli spolu s dalšími z jedné německé marky, kde byli k nesnesení utlačováni svým pánem – aspoň to tak tvrdili. A Beneš jim věřil. Byli to lidé velice zdatní a pracovití a své profesi nadmíru rozuměli. A Gert ho přesvědčil, aby mohli zůstat.

Ještě než přišli, rozhodl se Beneš chovat koně, protože mu bylo jasné, že jedna vesnice a pár polností s loukami a lesy nový a mnohem větší Vřesov neuživí. Oni si přivedli své koně, velmi dobré. Polovinu koní z těch Benešových označil Gert za herky, prodal je a dokupoval nové. Beneš se musel pousmát, když si vzpomněl, jak s Gertem bojoval o každý stříbrný, protože peníze potřeboval na stavbu Vřesova.

Teď už měl Gert základ pro velice kvalitní stádo. Beneš na něj zapůsobil, když přivedl jako válečnou kořist hřebce, který předtím patřil samotnému Matouši Čákovi Trenčínskému. Teď už Gert jen toužil po tom, aby se tu aspoň na pár dní zastavil Wolfram, protože jeho hřebec Fratello byl zcela výjimečný. Wolfram ho koupil na ostrově Lido poblíž Benátek od chovatele, který koně nejen choval, ale prováděl s nimi i výcvik. Fratello byl čtyřikrát dražší než hodně dobrý kůň, avšak Wolfram nikdy nelitoval. Kůň totiž patřil k těm, kteří dokáží i bojovat a svému jezdci zachránit i život.

Vlastně to byl Fratello, kdo v bitvě srazil Čákova hřebce kopyty předních nohou na zem i s jezdcem samým. Ostatní dokonal Wolfram, když přiložil Čákovi hrot své zbraně na krk, a přinutil ho tak vzdát boj. Vlastně to byl tedy Fratello, kdo rozhodl bitvu.

Beneš vystoupil na hradby Vřesova. Znovu prohlížel všechno, co už mnohokrát předtím. Vše bylo v nejlepším pořádku – nebylo komu co vytknout. Věž nad vstupní bránou, mechanismus zdvihání mostku i obě menší věže v rozích čelní hradby, s nimiž se původně nepočítalo, ale Petr je po jeho souhlasu nechal zdvihnout. Teď byl Beneš rád, že k tomu dal svolení. Všechny přístavky pro dobytek a píci přilepené k hradbám byly hotovy, jakož i sruby pro čeleď. V předhradí, chráněném dřevěnou palisádou, byly další přístřešky, které sloužily Gertovi a jeho koňákům. Dali se tam v případě nepříznivého počasí ustájit i koně a další dobytek, pro který nebylo na hradě místo. Zimy na Šumavě bývají kruté a i zvíře je boží tvor a není třeba ho nadmíru týrat zimou. A místa tam po odchodu řemeslníků a nádeníků, z nichž někteří s sebou měli celé rodiny, bylo dost.

Na začátku listopadu l. P. 1315 ale ještě nemrzlo. Po předešlých deštích však byla půda rozmoklá a v dolících se utvořila malá jezírka vody.

Jezdec, který hnal svého koně k Vřesovu, si počínal, jako by měl v patách samotného ďábla. Od kopyt se rozstřikovala voda a odlétaly pleskance bláta.

Beneš svraštil obočí. Rychle jedoucí posel, a Beneš předpokládal, že se bezpochyby jedná o posla, většinou nepřináší dobré zprávy. Protože s těmi dobrými se nikdy tak nechvátá. Ani mu nevadilo, že si jezdce nevšimla stálá jízdní hlídka. Nebylo totiž ani možné, aby na tak velkém prostoru jediný hlídkující jezdec, který byl neustále v pohybu, musel bezpodmínečně narazit na jiného osamělého jezdce. Hlídka měla za úkol sledovat okolí a varovat Vřesovské, kdyby se blížil nějaký větší oddíl. Pak by se museli postarat o vesničany, zahnat jejich dobytek za palisádu a připravit se na obranu. Přijíždějící nemuseli mít bezpodmínečně nepřátelské úmysly, ale ani tak nebyla ta opatření zbytečná, aspoň by posloužila k procvičení všeho, co by bylo v případě napadení nutné udělat. Včetně varování obyvatel Olšové.

Jezdce si všimli i někteří další. Jeden z koňáků chtěl zavřít bránu v palisádě, ale Beneš na něj křikl, aby toho nechal. I strážný na věži nad branou, připravený hradební bránu zavřít, se na Beneše podíval tázavým pohledem. Beneš však jen zavrtěl hlavou. Nevzpomínal si, že by vůbec kdy slyšel o tom, že by jediný jezdec zaútočil sám na hrad. Možná, že se někdy takové případy staly, ale takovému pošetilci v takové chvíli už nezbývalo mnoho chvil života.

Beneš sestoupil na nádvoří právě ve chvíli, kdy jezdec projížděl branou. Byl pokrytý blátem, ale i tak se nedalo přehlédnout, v čích službách je. Pětilistá růže našitá na prsou jeho kabátce byla zcela zřetelná.

Jezdec se svezl ze sedla a téměř se mu podlomily nohy. I jeho kůň byl u konce svých sil, chvěl se vyčerpáním, byl pocákaný blátem, hruď měl bílou od pěny, která mu za jízdy odlétala od huby. Jezdec se chystal Benešovi něco sdělit, ale ten ho zarazil.

„To počká,“ řekl Beneš a přivolal jednoho z pokukujících čeledínů. „Nejdřív toho koně provedeš v poklidu po nádvoří. Až se vzpamatuje, vytřeš ho do sucha. Pak mu nasypeš ovsa a dáš mu napít. Ale ne studené vody, musí být odražená.“ Pak se teprve obrátil k poslovi. „Teď mluv. Hoří snad Krumlov?“

„To ne, pane.“

„Tak co tak důležitého se přihodilo, že jsi málem zmařil život toho koně?“

„Můj pán, Petr z Rožmberka, tě důrazně žádá, aby ses neprodleně dostavil na Krumlov.“

„Mluvíš z cesty? Vždyť jsem s ním byl, je to sotva dva dny. Nevidím jediný důvod, proč bych se měl hnát do Krumlova. Řekl ti aspoň, oč se jedná?“

„Ne. Jen, že máš přijet – ještě dnes.“

„To zrovna,“ odsekl Beneš. Byl podrážděný a svoje rozpoložení se ani nesnažil skrývat. Těšil se, že bude aspoň u dokončovacích prací, když už musel předtím tolikrát odjíždět. Ať už v Rožmberkových službách, nebo když vyjížděl, aby si za pomoci meče obstaral nějaké prostředky na stavbu hradu, kterou by musel jinak přerušit a dělníky poslat pryč. Pak se mohlo stát, že by už neměl tolik sil stavbu dokončit. A také se těšil, že zimu přečká doma a bude se hřát u krbu, až se promrzlý vrátí z lovu.

„Pan Petr mě zavázal, pane Beneši,“ řekl posel nešťastně, „že se bez tebe nemám vracet.“

„Tak se nevracej. Můžeš tu zůstat do jara, místa je tu dost.“

„Nežertuj, pane Beneši. Dnes, ještě dnes se musím s tebou vrátit.“

Beneš už bojoval jenom ze setrvačnosti. Pomalu se s tou realitou smiřoval. To, že pro něj tak narychlo Rožmberk poslal, znamenalo, že muselo dojít k něčemu vážnému. „Čert mi tě byl dlužen,“ zavrčel na nešťastného posla.

„Něco si zakousneš a pak ti můj vrchní stájník vymění tvého koně za některého z našich stejné kvality.“

„Ale ten můj by cestu na Krumlov zvládl,“ ohradil se posel.

„A tam by padl. A já bych tě pak musel zbičovat. Máš něco takového zapotřebí?“

„To ne.“

„Tak drž klapačku.“ Pak si Beneš přivolal Jáchyma, jednoho ze svých někdejších podvelitelů, když ještě sloužil u Rožmberka. Ten pak ještě s několika, s tichým souhlasem Rožmberka, přešel do služeb Beneše z Vřesova.

„Ustanovuji tě po dobu mé nepřítomnosti velitelem hradu,“ oznámil mu Beneš stroze. „Nevím, jak budu dlouho pryč. Možná, že se sem zase vrátí Zdislav Koníř, pak bys mu velení předal. Rozuměls mi?“

„Ano, pane.“

„Ne že se tu budete v jednom kuse ožírat a zanedbávat službu. Kdybys snad nějakou nedbalostí o hrad přišel, pak radši požádej někoho, aby tě sprovodil ze světa, protože odplata z mých rukou by byla nepopsatelně tvrdší.“

„Stačilo by, kdybych skočil z věže?“ zeptal se poněkud přidrzle Jáchym.

„Povoluje se,“ ušklíbl se Beneš. Byl si jistý, že Jáchym bude sloužit co nejusilovněji, protože pro někoho, kdo začínal jako obyčejný voják, to byla nebývalá pocta. Pak si nechal ještě zavolat Gerta Flicka. Co má dělat s koňmi, mu říkat nemusel, protože Flick to věděl ze všech nejlépe. Ale musel se postarat o hospodaření na Vřesově a vedení všeho, co k Vřesovu patřilo.

Vyjeli o hodinu později a do Krumlova dorazili už po setmění, když už byly všechny brány zavřené. Ale strážní měli rozkaz vpustit je. Když se nakonec dostali na nádvoří hradu, posel vzal za uzdy oba koně a vedl je ke stájím. V tu chvíli vyběhl z paláce Vítek, Rožmberkovo páže, s lucernou v ruce. Vypadalo to, jako by na Beneše už delší dobu čekal.

„Dobře, žes už dorazil, pane Beneši,“ řekl Vítek s ulehčením. „Pan Petr tě už netrpělivě očekává.“

„Je snad na smrtelném loži a chce mi ještě za svého života odkázat část svého panství?“

„Nežertuj, pane Beneši, pan Petr není zrovna v nejlepším rozpoložení.“

„To já také ne,“ odsekl Beneš.

Stoupali po schodech a pak šli ztemnělými chodbami. Vítek zaklepal na dveře, za nimiž se nacházela komnata, kterou už Beneš dobře znal. Rožmberkova nejoblíbenější – jeho pracovna, v níž přijímal i důvěrné návštěvy. Kromě Petra z Rožmberka byl v komnatě i jeho osobní písař, který škrábal něco u pulpitu.

„Vítám tě, pane Beneši,“ pronesl Rožmberk. „Dlouho jsme se neviděli,“ dodal sarkasticky.

„Ani bych neřekl, pane Petře. Nicméně i já tě zdravím.“ Svůj pozdrav doprovodil Beneš lehkou úklonou.

„Vezmi si to lejstro, Vavřinče,“ vyzval Rožmberk písaře, „a dopiš to v písárně. O všem, co tam má být, víš. Jen to správně naformuluj. To vy písaři umíte nejlépe.“

Poté, co se u Rožmberkova někdejšího vrchního písaře Niklase Sarkantese přišlo na to, že svého pána dlouhodobě okrádal, neměl Rožmberk písaře zrovna v oblibě. Po Sarkantesově popravě trochu přeskupil pozice. Funkci vrchního písaře zrušil a vedením písárny pověřil notáře Wernera Mähra, jenž si tuto povinnost musel přidat k těm, které už zastával.

Když se Vavřinec odporoučel, vyzval Rožmberk Beneše, aby se posadil. Nechal donést plátky studené zvěřiny, chléb a červené víno. „Ber si, Beneši, já už jedl,“ vyzval Vřesovského. „Jen to víno si s tebou dám.“ Počkal, až zůstanou sami. „Asi se divíš, proč jsem pro tebe poslal,“ řekl bez otálení.

„Lhal bych, kdybych tvrdil opak,“ odpověděl Beneš a rozvážně si nabodl na nůž plátek masa, který pak omočil v kořeněné omáčce. Pak ho vložil do úst a zakousl chlebem. Nakonec zvedl pohár s vínem.

„Potřebuji, abys zítra za svítání vyrazil neprodleně do Prahy.“

„S tím listem, co smolil tvůj písař?“

„Přesně s ním.“

„To by snad zvládl i ten posel, kterého jsi poslal za mnou na Vřesov. Zítra večer už mohl být na místě.“

„Nejedná se jenom o list samotný, bude třeba doprovodit ho komentářem. To není práce pro každého.“

„A co tvůj kancléř Milota ze Slupence? Ten se snad v sedle neudrží?“

„Toho potřebuji zde.“

„A co tvůj purkrabí, Václav Oubík z Drsic?“

„Ten má práce na Krumlově až nad hlavu. Což nevidíš, co se tady všechno staví?“

„Když jsem přijel, byla už tma,“ odpověděl Beneš furiantsky.

„Nech toho. Když jsi před dvěma dny odjížděl, bylo světlo.“

„I já stavím.“

„Chceš to snad srovnávat?“

Beneš pokrčil rameny. „Co tvůj hejtman Vojtěch Pernický z Pernice, pane Petře? Velitel všech tvých zbrojných… I když k vidění je málo.“

„To proto, že má na starosti nejen všechny mé zbrojné, ale kontroluje i stav mých ostatních hradů a připravenost jejich posádek.“

„A teď je zrovna také někde na cestách?“

„Je tady,“ Rožmberk se kysele ušklíbl. „Do sedla však nemůže. Udělaly se mu nějaké hlízy u zadku.“

„Třeba to budou jenom nějaké nežidy. Musí si víc prát spodní prádlo.“

„Vyřídím mu to,“ pronesl Rožmberk sarkasticky, „bude rád. Ale to stejně nic nemění na tom, že do sedla rozhodně nemůže. Kromě toho se na takovou misi nehodí.“

„A já ano?“

„To bych si tě sem nevolal,“ odpověděl Rožmberk už poněkud podrážděně nad Benešovou nevstřícností.

Oba byli zhruba stejně staří, jen něco málo přes dvacet. Oba byli páni, ale každý na jiné úrovni. Oba stavěli hrad, ale každý jiné velikosti a významu. A ještě jeden rozdíl tam byl. Beneš byl Rožmberkovým vazalem. I když s vazalstvím omezeným, spočívajícím v Benešově povinnosti jít Rožmberkovi po boku do boje, pokud by král svolal zemskou hotovost na obranu království, nebo pokud by byl Rožmberk sám v ohrožení. Ale jen po dobu nejvýše dvou měsíců. Pokud by měl zůstat déle, bylo by to jen na jeho svobodném rozhodnutí a za řádný žold. Povinnost účasti na boji vyplývající z vazalské povinnosti též neplatila v tom případě, že by jeho lenní pán chtěl vést útočnou válku.

„Nuže, co je to tedy za poselství?“ zeptal se Beneš.

„Pokud se jedná zase o nějaké spiknutí proti králi, nikam nejedu. Ta hanba, kterou jsem musel strpět na nádvoří Pražského hradu, mi vystačí na hodně dlouho.“

„A co tvá manská věrnost, kterou jsi mi zavázán?“

„A co tvůj slib věrnosti králi?“

„To je něco jiného,“ mávl Rožmberk rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz.

„Takže co je ukládáno nižším, velcí páni dodržovat nemusí? To tě učili u cisterciáků ve Vyšším Brodě?“

„Tak dost!“ Rožmberk bouchl do stolu. „Nezapomínej, s kým mluvíš, Beneši.“

„Že bys zapomněl na svá vlastní slova? Když jsi mi řekl, že je škoda, abych ubíjel v sedle svůj talent jenom jako velitel jízdního oddílu a zabýval se pouze rozparováním břich těch druhých. A taks mě učinil svým člověkem na služby skryté a zároveň důvěrníkem. Tehdy jsi mi řekl, abych ti řekl svůj vlastní názor na tvé konání, tak jak to cítím. A ne tak, jak to dělají ostatní, kteří ti říkají jen to, co si myslí, že chceš slyšet.“

„Ale teď o to nestojím. Sám o své vůli jsi vystoupil z mých služeb, přestože jsem se snížil k tomu, že jsem ti tvé počínání rozmlouval.“

„Mám svou čest, pane Petře. A tys o ní tehdy zapochyboval dost hrubým způsobem.“

„Kdykoliv se můžeš vrátit.“

„Díky za nabídku. Ale po poslední zkušenosti, kdy jsem měl v tvých barvách zvednout zbraň proti králi, si takovou možnost ani nedovedu představit.“

„Toho dilematu tě zbavím. Pojedeš s tím listem, který teď zrovna sepisuje písař, za králem Janem. Je v něm moje omluva a lítost nad věcmi, ke kterým došlo. A žádost, abych mu mohl znovu složit přísahu věrnosti.“

„Proč nejedeš rovnou sám?“

Pohledy obou mladých mužů se střetly. Déle vydržel Beneš, protože svůj pohled nakonec Rožmberk odvrátil. Nebylo třeba slov. Petr z Rožmberka se bál, že by mohl skončit ve věži jako Jindřich z Lipé. Dokonce šlo o víc. O obrovské majetky. Kdyby Jindřich z Lipé, Petr z Rožmberka a někteří další přišli o hrdlo, jejich majetky by připadly králi. Tím by se stal nejbohatším a také nejmocnějším v zemi.

„Potřebuji, abys jel ty,“ pokračoval Rožmberk. „Tebe, na rozdíl od těch, které jsi jmenoval, král zná. A nelze ti upřít, že jsi v jeho vojsku při tažení proti Matouši Čákovi bojoval statečně. Potřebuji, abys moji žádost podpořil i ústně. A ubezpečil krále, že své sliby dodržím. A abys vyjednal… nebo spíš přiměl krále, aby mi zaručil i bezpečný návrat.“

„Jak můžu krále ubezpečit, že své sliby dodržíš? Stal bych se křivopřísežníkem, protože to nevím.“

„Dávám ti své slovo.“

„Dobře, vyrazím před úsvitem. Teď, když dovolíš, pane Petře, šel bych si lehnout, abych byl na tu cestu odpočatý.“ Beneš se zvedl.

„Jistě. Ráno budou připraveni čtyři jízdní, kteří tě doprovodí. Připravený bude i list králi a plný měšec na výdaje. Až se vrátíš, bude tě čekat odměna za vynaloženou námahu v o něco větším měšci. Šťastnou cestu.“

2

„Šach,“ pronesl Jindřich z Lipé s uspokojením. „Musíš být víc opatrný na svoji dámu. Jak jsi vlastně na tom se svojí chotí? Máš ji dobře zabezpečenou?“

„A ty?“ zeptal se Wolfram Katzinger z Olšové. Stále zůstával jako Jindřichova zvýšená ostraha na Týřově, který se stal vězením nejmocnějšího pána v Čechách.

Pán z Lipé se zasmál. „Kterou máš na mysli? Mojí manželku, nebo Elišku Rejčku?“

„Jsi přímočarý, pane Jindřichu. Jako v boji. Škoda, že to tak není i v tvém jiném konání.“

„Nebuď směšný, pane Wolframe. Vždyť ani ty šachy se nehrají přímočaře.“

„Šachy jsou jenom hrou.“

„A co je asi tak politika? Také jenom hra. Jen na jiné úrovni.“

„Jenže šachy mají svoje pravidla – na rozdíl od politiky.“

„O to je to přeci zajímavější.“

„Když myslíš. Šach mat.“

„Ty jsi ale nepříjemný soupeř.“ Jindřich z Lipé porazil zbylé figurky na šachovnici. „Nepříjemný soupeř na šachovnici i v boji. Škoda, že nestojíš na mé straně. Mohl by ses dopracovat k velkému bohatství.“

„Abych se musel strachovat, abych o něj zase nepřišel? Kromě toho mám komu sloužit.“

„A komu vlastně sloužíš? Johanitům, nebo králi? Nějak se v tom nevyznám.“

„Z řádu jsem už dávno vystoupil.“

„To říkáš ty. Sám jsem tě viděl v řádovém plášti.“

„Ten mi půjčil Bavor ze Strakonic, aby mi nebyla zima, když jsem o ten svůj v boji přišel.“

„Jak myslíš. Dáme ještě jednu hru?“

„Myslím, že už ne. Ráno budu brzy vstávat.“

„A k čemu to? Den je zde dlouhý – k nepřečkání. Není kam chvátat. Vlastně jsme oba žalářovaní. Ty se ode mne nesmíš hnout…“

„Jistý rozdíl v tom přeci je. Protože já ráno odjíždím.“

Jindřich z Lipé naklonil hlavu na stranu a pozorně si Wolframa prohlížel. „Že by byl král v úzkých, když je odhodlán oslabit sevření tohoto žaláře a odvolat tak věhlasného rytíře? Dalo se to očekávat. Moji stoupenci jistě nezalezli do děr a král teď už nejspíš lituje, že se ke mně tak zachoval. A tvůj náhlý odjezd to jen dokládá.“

„Nenech se unášet falešnými nadějemi. Pořád se ještě může stát, že tě vyvedou na dvůr a setnou ti hlavu.“

„Udělalo by ti to radost?“

„Ne. Protože i ty máš několik dobrých vlastností. Kdybych měl zmínit aspoň jednu, jsi velice zdatný bojovník a válečník. Jen nechápu tvoji až bezbřehou touhu po moci a majetku.“

„To je škoda, protože o hodně přicházíš. Je to podobná rozkoš jako získat krásnou ženu. A někomu stačí jenom to. A když by si musel vybrat, klidně by se i té ženy vzdal.“

„V tom případě je mi takových lidí líto.“

„Řekneš mi důvod tvého odjezdu? Nediv se, že jsem tak zvědavý, ale je mi tu dlouhá chvíle, na tom královském hradě, který vlastně má teď v zástavě ten všivák Vilém Zajíc z Valdeka. Aspoň bych měl o čem přemýšlet.“

„Neřeknu, protože to sám nevím. Ale nejspíš budu zabíjet tvoje stoupence.“

„To je vskutku výmluvné.“

Wolfram se zvedl. „Sbohem, pane Jindřichu. Pro případ, že bychom se už neviděli.“

„To jako kdyby mě tu sťali?“ Wolfram pokrčil rameny.

„Třeba se ještě potkáme – v boji.“

„To by bylo milé.“

„Bez ohledu na to, jestli bychom stáli na stejné nebo opačné straně?“

„To není podstatné. Já se vždy rád setkám s milými lidmi.“

3

Beneš seskočil z koně a předal jeho otěže jednomu ze svého doprovodu. „Postarejte se o něj a i o ty své. A ne abyste se ztratili v nějakém šenku. Nevím, jak dlouho se zdržím, ale možná, že se budeme muset ještě dnes vypravit zpátky.“

Ozvalo se nesouhlasné mručení.

„Řekl jsem možná. Ale nebude-li to bezpodmínečně nutné, ubytujeme se v nějakém hostinci. Tam se budete moci také najíst, nachlemtat se a možná si obstarat i nějaké ty holčice.“

Beneš se rozhlédl po nádvoří Pražského hradu. Naposledy tu byl asi před týdnem, ale připadalo mu to jako před půl rokem. Až se otřásl. A ne nad tím, jak byl hrad sešlý. Před palácem ho zastavili strážní. Nechtěl se před nimi pouštět do složitého vysvětlování, a tak jim nakonec řekl, že je bratrem králova pážete Čeňka z Vřesova. Uvolili se k tomu, že za ním poslali dalšího strážného, který seděl na kamenné lavici vedle vchodu a pojídal krajíc chleba, k němuž přikusoval cibuli, jako by to bylo jablko.

Neochotně se zvedl a zmizel za otevřenými dveřmi. Beneš si sedl na jeho místo.

Čeněk vyběhl ven asi po čtvrthodině a trochu užasle se zadíval na Beneše.

„Je to skutečně tvůj bratr?“ zeptal se Čeňka strážný.

„Jediný, který mi zbyl,“ odpověděl mladík.

Beneš se zvedl, vzal Čeňka kolem ramen a rychle s ním vešel do paláce. Dřív, než by mohl strážný pokládat nějaké další dotěrné otázky. Na schodech Čeňkovi řekl, že potřebuje mluvit s králem.

„To nebude tak snadné,“ odpověděl Čeněk váhavě.

„Má toho v posledních dnech hodně. A po tom všem, co se stalo, není zrovna v nejlepším rozpoložení.“

„On mě přijme. Stačí, když mě ohlásíš a řekneš mu, že přicházím od Rožmberka.“

Čeněk ho zavedl do prvního patra a řekl mu, aby počkal. Pak zmizel za jedněmi z dveří. Když se vrátil, pokrčil rameny. „Nevím. Ohlásil jsem tě, ale jen se na mě podíval a neodpověděl.“

„Tak se pojď posadit tamhle do toho výklenku. Budeme čekat. A neboj se, on mě přijme.“ Posadili se proti sobě a Beneš si Čeňka chvíli prohlížel. „Už je z tebe kus mužského,“ ohodnotil ho bratr. „A to odění… jako velký pán. Kdo by řekl, že ještě před nedlouhým časem jsi byl významným členem obávané loupeživé tlupy Hanse Křiváka.“

„Byl jsem k nim zavlečený a k loupení přinucený. Tak se neposmívej. Já se ti taky neposmívám za to, že jsi stál proti králi.“

„Když jsem přijal od Petra z Rožmberka velení nad jeho lidmi, ani jsem nevěděl, co se bude dít. Jako pouhý člen jeho oddílu bych snad mohl na poslední chvíli ještě odmítnout. Ale jako velitel? Bylo by to považováno za zbabělost a tu hanbu bych ze sebe jen těžko smýval.“

„Já vím,“ odpověděl Čeněk chvatně. „Sám bych se nechtěl do takové situace dostat… Ale raději mi řekni, co je nového doma?“

„Hrad je téměř dostavěn, všichni jsou živi a zdrávi. Jen stará Katzingerová se sotva dočká jara.“

To Čeňka příliš neroztesknilo. Pamatoval si starou zemanku jako dost nerudnou osobu.

„Wolfram tu je?“

„Kdepak. Ten hlídá Jindřicha z Lipé na Týřově.“

Bavili se uvolněně dál. Ze dveří, kam předtím vstoupil Čeněk, vyšlo několik mužů a nedlouho za nimi mladík, asi Čeňkova věku nebo možná o něco mladší, a zamířil k nim.

„Pane Beneši, král tě očekává.“

„Ty si mě pamatuješ?“

„Bojovali jsme přece společně proti tomu Čákovi.“

„Pravda. Tak to jistě víš, že jsme vlastně příbuzní, Albrechte.“

„Jistě. Jsi Wolframův švagr, zrovna tak jako tady Čeněk.“

Beneš se usmál. „Je dobré mít poblíž nějaké příbuzné pro případ, kdyby mi chtěl král nechat useknout hlavu.“ Albrecht vykulil oči, ale Čeněk do něj šťouchl. „Nevšímej si ho, Beneš se rád baví na cizí účet. Na to mu už neskočím.“

Komnata byla velká, neútulná a v krbu ještě dohořívala velká polena. Možná ani útulně vypadat neměla, aby se ti, kteří měli jednat s králem, necítili příliš uvolněně. Kromě krále byl přítomen už jenom jeden člověk. Beneš v něm poznal Christofera Lavaňského, králova sekretáře. Ale i ten se již chystal k odchodu. Sebral ze stolu nějaké listiny, uklonil se králi, a když míjel Beneše, mrkl na něho.

„Milosti,“ pronesl Beneš a poklekl na jedno koleno. Král mu pokynul, aby vstal. „Cos mi přinesl?“ řekl král unaveně. „A pokus se být stručný. Po celý den jen jednám a podpisuji. Kdyby se za tebe nepřimluvil ten šotek tam venku, nepřijal bych tě.“

„To by byla chyba, Milosti.“

„Cože?“ král zvedl obočí. „Pokoušíš se mě snad poučovat, co mám činit? Dneska jsem už těch rad slyšel, že mi brní hlava. Ale musel jsem to strpět, protože ty rady přicházely od povolanějších a urozenějších, než jsi ty.“

Beneš se zadíval králi do očí. Před ním seděl hezký devatenáctiletý mladík, tedy mladší nežli on. Ale celé jeho vzezření a chování svědčilo o tom, že je král. Za těch pět let, co byl na trůnu, mu osud naložil opravdu hodně. Držel se přesto, že ho mnozí oklovávali jako dravé ryby. Přesto s neobvyklou houževnatostí dokázal vzdorovat.

„Přináším poselství od Petra z Rožmberka.“ Beneš podal králi svinutý list s přivěšenou pečetí a ten ho po krátkém zaváhání přijal.

„Nejjasnějšímu králi,“ brumlal si král, „z boží milosti… aspoň, že to mi neupřel, já, Petr z Rožmberka, z boží milosti… já myslel, že z milosti královské, pán Krumlova, Rožmberka,“ král dál vyjmenovával rožmberské državy. „Hodně si toho nahospodařili ti Rožmberkové, s velkou lítostí… pomýlen a uveden v omyl, sveden na cestu nepravou a špatných rad poslouchaje, rád bych Jeho Milosti vyjevil… svou oddanost prokázal a novou přísahou věrnosti stvrdil.“ Král se zadíval na Beneše. „Kolikrát mi ještě chce skládat přísahu, aby ji vzápětí opět porušil?“

„Myslím, že tentokrát to myslí upřímně.“

„Jenom si to myslíš, nebo jsi si tím jistý?“

„Nemohu si být jistý přísahou druhého, Milosti. Jenom tou svou.“

„Proč rovnou nepřijel sám?“

„Nevěděl, zdali bys ho přijal, Milosti.“

„Ale věděl. Nebyl si však jistý, že by se zdravou kůží i odjel. Je to tak?“

Beneš se usmál. „Je to možné.“

„Aspoň, že odpovídáš přímo. Jak bych se měl zachovat?“

„To si netroufám říct, Milosti. Sám jsi mě varoval, abych se ti nepokoušel radit.“

„Tak teď ti to povoluji. Jsi v jeho službách, znáš ho lépe než já.“

„Dovolím se tě opravit, Milosti. Nejsem v jeho službách.“

„A proč?“

„Rozešli jsme se asi před dvěma lety pro jistou neshodu.“

„Tak co tu tedy děláš?“

„Jenom si mě najímá na některé služby.“

„Ale při tom tažení letos v létě na Moravu jsi velel jeho oddílu. I po neshodách ti tedy důvěřuje? Musí si tě tedy hodně cenit, ten lišák. Tak mluv. Co bys udělal na mém místě?“

„Opravdu to chceš slyšet, Milosti? Ale ty už jsi přeci rozhodnutý.“

„Cože?“

„Království je rozervané. A řekl bych, že to jen tak neskončí. Mít na své straně Rožmberka znamená mnoho. Oslabí se tak protivníkův tábor. A Rožmberkova příkladu budou následovat i jiní. Aspoň ti, kteří nemají až tak pevné vazby na Ronovce.“

„Takže ho nemám vsadit do věže?“

„Tam by ti moc platný nebyl, Milosti. A zřejmě by to ještě víc semklo tvé protivníky.“

„Máš pravdu. Je až zarážející, jak málo může král – z boží milosti – rozhodovat ze své vůle a jak mnoho z nutnosti. Dobře. Řekni tedy Rožmberkovi, že může přijet.“

„A můžu mu vyřídit, že stejně tak svobodně může i odjet?“

„Umně ses vyhnul vyslovení slova slíbit. Protože to je stejné, jako když já z tebe mámil, zdali jsi si jistý jeho přísahou. Kdyby ses totiž zeptal tak, jak ses nezeptal, mohl bych ti říct, že mu to můžeš slíbit, a já bych ho mohl klidně vsadit do žaláře. Protože ty mu můžeš slibovat pouze za sebe, nikoliv za mě. Ale dobrá, můžeš mu vyřídit můj slib svobodného návratu.“

„Děkuji, Milosti,“ Beneš se uklonil. „A teď, když dovolíš…“ Beneš se chystal k odchodu.

„Počkej ještě,“ zarazil ho král. „A posaď se,“ ukázal Benešovi na stoličku po straně stolu. „Takže ty teď sdělíš Rožmberkovi mou odpověď. Nejsi v jeho službách… Co budeš činit dál? Neříkej, že budeš jenom sedět na tom svém bez královského povolení stavěném hradu…“

„Ale vždyť jsi…“

„Já vím. Na přímluvu tvého švagra Wolframa stavbu dodatečně povolil. Nevadíš tam svému sousedu Rožmberkovi? Nejspíš ne,“ odpověděl si král sám. „Chráníš mu zadek z jihu a západu. Jistě, že bys mu ho neuchránil, kdyby došlo na nejhorší, ale aspoň mu tam posloužíš jako hlídací pes. Což mě přivádí na myšlenku… Nedávno jsem se dozvěděl, že na samých hranicích s Bavorskem leží královský hrádek Adlerhorst. Řekni mi. Co je s ním teď? Protože královská posádka tam nesedí.“

„Máš pravdu, Milosti. Je opuštěný, ale nepobořený. I střechy mu zůstaly.“

„Nikdo ho nevypálil? To je až k nevíře. Tak mě napadá, že by sis ho mohl vzít do pachtu…“

„Nevypálil ho nikdo proto, že nikomu nestojí ani za to. A do pachtu? Z čeho bych ten hrad živil? Nepatří k němu žádné poddanské vesnice, je to příliš vysoko, aby se tam dalo něco pěstovat. Jen ten dobytek by se tam dal chovat. A kdo by se o něj staral? Naposledy sloužil loupeživé tlupě Hanse Křiváka, když mu předtím Wolfram vypálil jeho dřevěný hrádek Krahulčí. Nebo chceš-li, loupeživá tlupa Joachima z Hohenbachu, což je totéž.“

„Nyní věrného to služebníka a důvěrníka Ludvíka Bavorského, římského krále? Co mu tvůj milý švagr usekl v souboji ruku? Dokonce před mými zraky a zraky tehdy ještě vévody Ludvíka. Myslím, že to Wolframovi Hohenbach nikdy neodpustí.“

„Ani my jemu. Vyvraždil mi půlku rodiny. Čeňka unesl a požadoval výkupné. Které samozřejmě nedostal.“

„Proč samozřejmě?“

„Protože na něj otec neměl. A i kdyby měl, nezaplatil by. On to byl totiž s odpuštěním pěkný parchant. A Čeňka mlátil při každé příležitosti.“

„A měl k tomu důvod? Možná se ptám nepatřičně, protože otec žádný důvod nepotřebuje.“

„Většinou ne. Občas však…“ Beneš se pousmál.

„Tak mě pouč, aspoň jeden příklad. Možná bych měl lépe znát někoho, kdo mě obsluhuje u stolu, pomáhá mi s oblékáním, vynáší noční nádobu…“

„No jeden jeho kousek stál opravdu za to a s tou noční nádobou má vzdáleně něco společného. Ale nevím, jestli je vhodné takhle mluvit před Tvou Milostí.“

„Teď už musíš, když jsi to nakousl.“

„Čeněk si také nenechal všechno líbit. Můj otec s mým starším bratrem měli ve zvyku chodit si ráno ulevovat na hnojiště, kde měli přichystané takové posezení. Tam si sedli na fošnu, vystrčili holé zadky a důležitě klábosili. A Čeněk jim jednou tu fošnu zespodu nařízl. Tehdy jim to posezení netrvalo dlouho. Fošna praskla a oni se vzápětí váleli v hnojišti.“

Král Jan vyvalil oči, začal se smát. Ale jeho smích se podobal spíše řevu lva. Přitom král bouchal pěstí do stolu. Rozletěly se dveře a do komnaty vběhl vyděšený Čeněk. Možná si myslel, že se jeho bratr dostal s králem do sporu a doufal, že by mohl ještě něco zachránit.

Když ho král uviděl, ukázal na něj rukou a vykřikl: „Ty! Pojď sem, ty nezvedenče jeden. Budu tě muset potrestat.“

„Ale proč, Milosti?“ zajíkl se Čeněk.

„Jako otcovraha. Protože jsi chtěl utopit otce v močůvce.“

Čeněk se podíval vyčítavě na svého bratra. „To jsi nemusel,“ řekl.

„Vzhledem k tomu, že jsem se poprvé za dnešní den pobavil, tak od trestu upouštím. Ale varuji tě! Opovaž se něco podobného udělat svému králi.“

„Milosti! Jak tě něco takového mohlo napadnout?“ hrál vyděšeného ve skutečnosti už klidný Čeněk.

„No vidíš. A napadlo! Dobře,“ král se zvedl od stolu.

„Slyšení je u konce. A ty, Beneši, můžeš svému chlebodárci říct, že může bez obav přijet. Ale že úplně zadarmo to nebude.“

4

Čeněk odešel s králem, aby mu posloužil před ulehnutím, a Beneš znovu nasedl na svého koně, aby mohl opustit Hrad ještě před zavřením bran. Sotva se dostal do předhradí, narazil na Wolframa, který s malým oddílem královských mířil opačným směrem. Wolframův Fratello výhrůžně zafrkal, když ucítil cizí koně.

„No, no,“ uklidňoval ho Wolfram, „to je příbuzný. Co tu děláš?“ zeptal se Beneše. „Doufám, že zase něco nekuješ? Protože za dvakrát opakovanou chybu by mohl už následovat trest.“

„Byl jsem na slyšení u krále. A pokud za ním jedeš, už nepřijímá.“

„Nemám to v úmyslu – aspoň ne dnes. Kde jste se ubytovali?“

„Ještě jsme na to neměli čas.“

Wolfram propustil své vojáky a otočil koně. „Pojedu s vámi a ukážu vám dobrý hostinec. Povečeříme a měli bychom probrat pár věcí.“

Hostinec U Vzteklého kocoura se nacházel na Malé Straně kousek od velkopřevorství johanitského. Své koně předali Benešovým jízdním, aby je s místním čeledínem ustájili. Sedli si k malému stolu, aby si k nim nemohl už nikdo další přisednout. Dali si jáhlovou kaši s kousky praženého špeku, chléb a k tomu dobré husté pivo.

„Kde ses tu vzal, takhle narychlo?“ zeptal se Wolfram. A tak mu to Beneš vypověděl. „Aspoň že tak,“ zabručel Wolfram. „Zdá se, že tvůj milý Rožmberk, a vlastně i můj milý Rožmberk, protože jsme spolu vycházeli vždycky dobře, zachytil včas dobrý vítr. Začíná domácí válka, bez ohledu na to, že se blíží zima. Vlastně už začala.“

„Ta zima?“ zavtipkoval Beneš.

„Ta taky. Ronovci a jejich přívrženci jsou celí žhaví po krvi. Nemohou skousnout, že Jindřich z Lipé je odříznut od královských zdrojů, z kterých přiměřeně kapalo i jim. Dneska jsem s ním vlastně ještě snídal. Sedí ve věži na Týřově a přemýšlí, jak by svoji počáteční prohru obrátil ve svůj prospěch. On určitě ještě na něco přijde, protože on je tou hlavou, která už vše ví ve chvíli, kdy ostatní nemají o ničem ani potuchy. Určitě ho budou chtít dostat ven.“

„Proč tě tedy král z Týřova odvolal?“

„Protože Týřov je pevný hrad a nedá se z něj utéct – pokud by ovšem nedošlo k nějaké zradě. Byl jsem tam už vlastně zbytečný.“

„Jistě. Pokud se schyluje k boji, nebo jak ty tvrdíš, že už začal, pak si král nemůže dovolit nechat Wolframa Katzingera válet na nějakém Týřově.“

„A co ty? Pořád taháš horké kaštany za Rožmberka z ohně, jak se tak koukám. To si toho svého Vřesova moc neužiješ.“

„Asi tak jako ty Lahnecku, který jsi vyženil se svojí krásnou Eleonorou. Tedy… doufám, že je krásná.“

„O tom ani nepochybuj,“ řekl Wolfram tónem, který varoval jenom před pochybnostmi o něčem takovém, i kdyby zmiňovaná dáma měla jen jednu nohu, tři ruce a nepřehlédnutelný hrb.

Beneš se zasmál. „Zdá se, že ses opravdu oženil z lásky, a ne pro nějaký hrad na řece Lahn před soutokem s Rýnem. Nebyl bys radši tam než tady bojovat s neustále nespokojenými českými pány?“

„Byl. Jistěže. Ale jak postupně zjišťuji, svoboda a absolutní nezávislost téměř neexistují. Vždy existují nějaké vazby. V řádu johanitů, kde jsem strávil tolik let, a teď znovu. Lahneck se bez spojenců neobejde. Má o něj eminentní zájem Fridrich Habsburský, Ludvíkův římský vzdorokrál. A aby ho před ním ochránil, pokusil se ho nejen obsadit, ale i vtělit do svých držav Petr z Aspeltu, mohučský arcibiskup. Nejvěrnější rádce a opora krále Jana.“

„To musela být nejen pro tebe, ale i pro krále velice zapeklitá situace. Povíš mi o tom něco víc?“

„Nebylo na tom nic zapeklitého. Vystoupil jsem z králových služeb, aby nemusel toto dilema řešit, a postavil se vojensky Petrovi z Aspeltu.“

„A to jen tak?“ Beneš luskl prsty. „Jak jednoduché.“

„Asi stejně tak jednoduché, jako když ti došly peníze na stavbu toho tvého hradu. Sebrals zbrojné a zajel jsi do Bavor vzít si nějaké ty peníze od Joachima z Hohenbachu.“

„Dlužil za škody nám způsobené a neplatil.“

„Jak jednoduché.“ Wolfram luskl prsty.

Objednali si další dva korbele s pivem. Vzápětí potom, co byli obslouženi, se k nim přitočily dvě povětrné děvčice a sedly si jim na klíny. Wolfram tu svou sice jemně, avšak nekompromisně odstrčil, ale Beneš té své něco pošeptal do ucha. Ta se nejdřív zaškaredila, ale pak se vyzývavě rozesmála a s mnohoslibnými pohledy odkvačila.

„Snad ještě nejsi pod slibem celibátu, Wolframe,“ začal ho popichovat Beneš. „To by potom ta tvoje Eleonora byla k politování.“

„To rozhodně nejsem. Avšak v řádu jsem se naučil jistému odříkání. Kromě toho, čím větší odloučení od mé ženy, tím větší prožitek po setkání. Nehledě na to, že od těchto holčic můžeš chytit i něco navíc, co sis nezaplatil a o co nestojíš. Co jsi té druhé šeptal?“

„Že když se umyje a já při její následné prohlídce shledám, že je vše, jak má být, tak z lásky k bližnímu svému jsem ochoten zhřešit.“

„Ty jsi byl vždycky ušlechtilý chlapec. A co ty? Zatím se nechystáš přivést si nějakou pannu, která by se stala paní na Vřesově?“

„To máš tedy pravdu. Zatím po ničem takovém netoužím.“

„Po té zkušenosti s dcerou toho nezvedeného písaře Niklase Sarkantese? Co se jí málem podařilo vydat nepříteli tvůj nedostavěný Vřesov?“

„Ani mi to nepřipomínej! Dodnes nevím, co ji k tomu vedlo. Jestli představa, že jsem to byl já, kdo stál za neblahým osudem jejího otce, nebo jestli se chtěla pomstít, nevím.“

„Co se s ní stalo?“

„Nevím. Vykázal jsem ji z Vřesova a s ní šla i moje starší sestra Máří, která jí byla nevlastní matkou. I ta na mne zanevřela, že jsem ji připravil o její štěstí. Léta byla ženou starého dědka, a když se konečně rozhodl umřít, já jejího druhého muže Sarkantese přivedl na popravčí lešení – aspoň dle jejího mínění. Nevím, kde jsou.“ Beneš mávl rukou a v duchu se už těšil, jak přijde na jiné myšlenky s pohledným děvčetem, které, jak doufal, na něj bude čekat už připravené v jeho hostinské komůrce – pokud ovšem uposlechne jeho žádosti a pořádně se vydrbe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozervané království.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.