Tomáš Studeník a Ivan Brezina

VELKÁ KNIHA FUCKUPŮ

Sebrané průšvihy osobností českého byznysu, kultury a života vůbec

Copyright @ 2018 Tomáš Studeník, Ivan Brezina. Všechna práva vyhrazena.

V edici Hvězdy vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Redakční spolupráce Tomáš Baránek a Vít Šebor

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Ikony Radek Petřík

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Autoři fotografií Šárka Gebhardtová, Anna Pleslová, Andrea Sovová a archiv přispěvatelů

Autor koláže ve fuckupu Nikoly Džokiće Tomáš Břínek (TMBK)

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-velka-kniha-fuckupu]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #fuckupy

© Jan Melvil Publishing, 2018

Více informací také na fuckupy.cz

ISBN 978-80-7555-061-3

Úvod aneb průšvihy jsou solí života

Velké příběhy jsou příběhy velkých nezdarů. Tatík Luka Skywalkera byl Darth Vader. Fuckup. Adama s Evou vyhnal Bůh z ráje. Fuckup. Jiného boha, Steva Jobse, vyhodili z Applu. Fuckup. A Karkulku sežral vlk.

Fuckupy, česky průšvihy nebo ještě spíš průsery, jsou solí života. Kdyby šlo všechno hladce jako na drátkách, nuda by vládla světu. Říká se, že chybovat je lidské, a odvažuji se tvrdit, že chyby jsou přímo podmínkou lidskosti – lidské inteligence, vynalézavosti, kreativity. Podle amerického filozofa Daniela Denetta je nezdar vůbec nejmocnějším nástrojem lidského myšlení. Nejvýraznějším představitelem „nezdarismu“ je samozřejmě Jára Cimrman. Právě jeho pravděpodobně citoval Thomas Alva Edison, když pronesl slavnou větu: „Neselhal jsem, jen jsem přišel na deset tisíc způsobů, které nefungují.“ Bez pokusů a omylů by totiž nebylo pokroku. Neměli bychom penicilin, žárovku, kardiostimulátor ani Nintendo. Když se budete bát chyb, na tom gauči s televizním ovladačem v ruce nikdy nic nevymyslíte.

Tak proč nám selhání nahání strach? Děti se naopak nezdarů nebojí. Do všech projektů se vrhají po hlavě, bez vizí a plánů, a neřeší, jestli je někdo odsoudí za to, že se jim sesypala věž z lego kostiček. Když pozoruji své dcery, závidím jim. Závidím jim tu bezstarostnost, se kterou se pouštějí do podniků předem odsouzených k bankrotu. Proč jsme my dospělí ztratili tuhle dětskou odvahu? Proč zažíváme hrůzu, když se nám věžičky kariér, firem a společenského statusu sesypou? Proč pak zalézáme pod peřinu a bojíme se vyjít na ulici?

Sir Ken Robinson říká, že za to může škola. Učitel dá jedničku jen bezchybně vyřešené úloze, kdežto chyba je špatně a podtrhuje se červenou barvou, aby si dítko zapamatovalo, že chyby do správného života nepatří. A my rodiče taky přispějeme svou troškou. „Honzíčku, za trojku bonbonek nedostaneš!“ Výsledkem je společnost, pro kterou selhání představuje tabu. Chceme ale národ poseroutků, kteří se bojí něco dělat, aby to náhodou nepokazili? Šlo by změnit školství, ale to se nestane ze dne na den. Změnit naštěstí můžeme i sebe, ovšem bolí to. A jak jinak začít než tím, že budeme o neúspěchu otevřeně mluvit a psát?

Kromě obavy z poklesu naší společenské či profesní prestiže nám nezdar intuitivně signalizuje hloupost. Kdo chybuje, je přece hloupý, to dá rozum! Ale nenechme se zaslepit lidovou moudrostí. Hloupost není tak hloupá, jak na první pohled vypadá. Jako hloupé vypadaly na začátku všechny geniální nápady. Film Forrest Gump, jeden z nejvýdělečnějších snímků v historii, odmítla řada producentů s tím, že se přece nikdo nevydrží dvě hodiny koukat na mentálně postiženou postavu. Nikdo nechápal, proč budovat Google v době, když už byla na trhu dvacítka vyhledávačů včetně Yahoo!. V roce 2010 si byli analytici jistí, že čerstvě představený iPad nikdo nepotřebuje. Twitter byl za blbost označen přímo programátory, kteří jej měli za úkol vytvořit. Telefon, automobil, rádio či satelity, to vše bylo nejprve odsouzeno jako pitomost. A výzkum zdánlivě hloupých nápadů pomohl geniálnímu astrofyzikovi a podivínovi Fritzu Zwickymu předpovědět před více než osmdesáti lety existenci temné hmoty ve vesmíru, neutronových hvězd či efektu gravitační čočky.

Časy se mění a Stupid is the new Smart. Chyby už v několika globálních firmách patří k náborovým kritériím manažerů. „Všechno se ti daří? Děkujeme, nemáme o tebe zájem.“ Od roku 2018 můžete na slavné curyšské technice, která se pyšní dvaatřiceti nositeli Nobelovy ceny včetně Alberta Einsteina, absolvovat celoroční kurz Science of Failure, vědy o selhání.

Mým kamínkem do počínající laviny jsou Fuckup Nights, večery průserů, kde se mluví o nezdarech otevřeně, opravdově a hlavně veřejně. Tahle zdánlivě perverzní setkání jsem objevil před pěti lety v Mexiku. Parta kamarádů už měla dost všech těch „úspěšných“ instantních milionářů, jejichž tváře vidíme dennodenně na titulních stranách časopisů. Jak to, že ze všech médií prýští úspěch, když se nám vlastní životy sypou, projekty nevycházejí a dluhy jen rostou? Mexičani se rozhodli nalít si čisté tequily: takhle to prostě nechodí. Pozvali své známé do baru a před nimi tam na sebe práskli, co se jim nepovedlo.

A chytlo se to. Dnes se podobné večery, kde vystupují zdánlivě úspěšní boháči, olympionici či celebrity, konají ve více než třech stovkách měst včetně Prahy a dalších osmi míst v České republice. Měl jsem tu čest zatím poznat přes dvě stovky odvážlivkyň a odvážlivců, kteří se nebáli přiznat se veřejně k vlastním neúspěchům a o tyto lekce se podělit s těmi, na které někde možná číhají podobné překážky.

S víc než čtyřicítkou těchto příběhů se setkáte na následujích stranách. Dočtete se o selháních z mnoha sfér lidské činnosti: podnikání, kariérního růstu, umění, zdraví, sportu či partnerských vztahů. Narazíte přitom na nezdary pokrývající širokou škálu závažnosti. Od úsměvných „hickups“ neboli zaškobrtnutí, jak je pokřtila koučka Kristen LaRonca Parpel, až po pořádné „fuckups“, echt průsery, které nenávratně ubližují vám i vašim nejbližším. Staccata přehmatů, pro která razím termín „sraccato“, se střídají s vleklými selháními neboli „tépéčky“ – táhlými průsery.

Pokud bychom si hráli na Carla Linného, mohli bychom Velkou knihu fuckupů klasifikovat jako mozaiku nekompatibilních fragmentů prkotin, anekdot a dramat, slepenou leitmotivem rezistence světa vůči snaze jedince podmanit si jej. Jinak řečeno, je to guláš. Ale snad se v něm neutopíte. Rozdělili jsme jej do několika tematických talířů a zahustili jsme ho jíškou exkurzů, které vám dodají munici jak do odborných disputací na filozofických fakultách, tak do vulgárních argumentačních přestřelek v nádražních nonstopáčích. Příběhy jsme vybrali záměrně tak, aby „každá pes, jiný ves“. Právě tak totiž byly předneseny během posledních čtyř let na českých Fuckup Nights. Tady máš mikrofon, deset minut a pochlub se, cos podělal. Ne vždy na podiu Lucerny zazní osudový epos. Ale je to ze života a naživo.

Tato kniha je lék. Dokazuje, že lejno na chodníku přitahuje nejen vaše křusky, ale také lakýrky a podpatky těch, do kterých byste to nikdy neřekli. Pokud se fuckupy nepřihodily vám samotným, stávají se najednou balzámem na duši. Malé přeslapy příjemně podrbou. Prohry přinutí navýšit sázky. A velké životní tragédie druhých vám dodají chuť do života.

A pokaždé, když z někoho bude zářit jen oslňující úspěch a nic než úspěch, vzpomeňte si na slavný obraz Reného Magritta, na němž je namalována dýmka s nápisem „Toto není dýmka“. Obraz úspěchu, který se vám snaží vnější svět natlačit do šedé kůry, není úspěch. Úspěch, jak říká Winston Churchill, je umění jít od nezdaru k nezdaru bez ztráty nadšení.

A nadšení potřebujeme v dnešní době všichni.

TOMÁŠ STUDENÍK, PIRAN, ZÁŘÍ 2018

Kniha jako matcha tea

Od organizátora večerů Fuckup Nights Tomáše Studeníka jsem coby editor dostal hrubé přepisy vystoupení jednotlivých účastníků. Příběhy svých životních průšvihů a karambolů vyprávěli na pódiu, ztrémovaní a svázaní agorafobií, nebo naopak adrenalinově nakopnutí přítomností publika, každý podle své nátury. Ty příběhy mají velký rozkmit, od vážných nemocí a úmrtí blízkých osob až po úsměvné banality. Každý jsme jiný, a právě v tom spočívá krása a přitažlivost těch vyprávění: co někomu připadá jako zásadní malér, tomu se jiný zasměje, a naopak. Navíc se v tom projevuje i „syndrom hospodského stolu“. Zatímco někdo strhne bezpointovou banalitou, kterou umí skvěle podat, jiný má sice silný příběh, ale vypráví ho plytce, unyle a rozbahněně.

Jako editor jsem musel proplout mezi Skyllou a Charybdou. Věděl jsem, že na rozdíl od návštěvníka Fuckup Nights je čtenář knihy v nevýhodě. Chybí mu mimotextové interpretační kódy: neslyší tón hlasu vypravěče, nevidí jeho vzhled, styl oblečení ani gestikulaci, nemůže se ho dodatečně v předsálí na nic zeptat… Čtenář má prostě k dispozici jen samotný text, nic jiného.

Pokud navíc člověk nepíše, ale mluví, nestíhá se stylizovat a hrát si na chytřejšího, než ve skutečnosti je. Nemá čas ani hlídat, aby jeho projev šel významově odněkud někam a obsahoval vše podstatné pro pochopení souvislostí. Na pódiu existuje jenom Tady a Teď. Přepisy vyprávění z Fuckup Nights byly proto často nepřehledné, významově zašmodrchané a místy i nelogické. Jako editor jsem jim musel dát jasnou narativní linku a ze sekundárních zdrojů doplňovat různé dovysvětlující informace, bez kterých by se v tom jinak čtenář utopil. Šlo mi o to, aby se výsledné příběhy hezky četly. Často jsem si přitom vzpomněl na slavný výrok filozofa Ladislava Klímy: „Proč tu jsi? Proto, abys koňské koblížky sbíral a z nich dle možností dělal diamanty.“

Na druhou stranu jsem se ale snažil co nejvíc zachovat individuální osobitost jednotlivých vypravěčů a originalitu jejich vyprávěcích postupů. Když čtu nějaký publicistický nebo literární text, užívám si právě to, co je na něm „jiné“: různý výběr slov, různou větnou a myšlenkovou stavbu, různou schopnost pointy… Prostě to, co jednoho autora odlišuje od druhého. Všimněte si, že ti nejlepší literáti často promyšleně pracují s kýčem, sprosťárnami, exaltovaností nebo každodenností – tedy s tím, o čem nám na základní škole bůhvíproč namluvili, že to do veřejného psaného projevu nepatří. Stačí si přečíst třeba Magorovy labutí písně Ivana Martina Jirouse, Celý život: výbor z deníků 1948–1884 Jana Zábrany, Sterneho Život a názory blahorodého pana Tristrama Shandyho, Haškova Švejka nebo Cholupický den Ladislava Klímy.

Prolínání vysokého a nízkého a kontrast různých významových rovin je právě to, co dává silnému vyprávění jeho sílu. Jako editor jsem se to tedy snažil v textech co nejvíc zachovat i za cenu, že se snad některý z čtenářů urazí, popudí nebo se bude cítít rozhozen. Kastroval, česal a osekával jsem jen to, co bylo nezbytně nutné. Když pak knihu před odchodem do tisku lektoroval Tomáš Baránek, lehce šokovaně napsal: „Hustota emocí a divoké literárnosti, ale taky vulgarit, banalit i klišé (která jsou ale autentická a patří tam) na jeden cm čtverečný knihy je pro mě jako nakladatele našeho typu literatury docela silné kafe – spíše matcha tea. Zvykám si, a čím víc se k těm textům vracím, vlastně si to i víc a víc užívám… A naštěstí máme chytré čtenáře.“

Takže příjemné chvíle s matcha tea, přátelé.

IVAN BREZINA, KRUH U JILEMNICE, ŘÍJEN 2018

KARIÉRA

Občas si naordinujte osobní rpůst

Jak jsem v Togliatti neopravil Ladu

Pavel Jechort

Na konci roku 2014 jsem měl všeho dost. Po čtyřech letech v marketingu pojišťovny Allianz jsem cítil, že už nemám z čeho dávat. Ty nejlepší nápady byly ty tam a přišel čas zvednout kotvy. Ve stejné době do mě začal hučet kamarád s nabídkou práce kdesi v Togliatti. Znělo to jako šílenost. Odstěhovat se do Ruska, 800 kilometrů jihovýchodně od Moskvy, a začít pracovat pro automobilku Avtovaz (Žiguli, Lada), která byla v mé hlavě spojena s věcmi, k nimž, slovy Davida Kollera, „už se nechcem nikdy vracet“. S kamarádem jsme se několikrát potkali a já poslouchal, že je to šance jak hrom. Prý budeme dělat přímo pro velkou hvězdu, švédského manažera Bo Anderssona, peněz jako želez, a ty zkušenosti! Jednoho večera, už trochu pod vlivem, jsem souhlasil. Zde přichází má první rada: pokud vám něco přijde šestkrát jako blbost a jednou jako dobrý nápad, je to pořád blbost.

Střet s ruskou realitou

V únoru 2015 jsem přistál v Samaře, povolžském městě nedaleko Togliatti. Venku třicet pod nulou, vše vypadalo velmi sovětsky. Od tehdejšího generálního ředitele Avtovazu Bo Anderssona jsme dostali za úkol zmapovat činnost marketingového oddělení, včetně personálního a procesního auditu. Dalším krokem mělo být nastavení nové zaměstnanecké struktury a příprava marketingu na úkoly další pětiletky. Rusko totiž obsadilo Krym, cena ropy klesala a začaly docházet peníze nutné ke každoroční sanaci miliardových ztrát automobilky, takže bylo třeba začít prodávat.

Až potud šlo o standardní zadání, byť v sovětských kulisách. Za dveřmi moderní kanceláře ovšem čekal ruský svět. Začal jsem vést pohovory s desítkami lidí denně. Znalost angličtiny byla naprosto zbytečná, protože Rus hovoří zásadně jen rusky, a tak jsem začal oprašovat kusé znalosti ze základní školy. Přidělený překladatel fungoval velmi volně – co jsem nevyrozumněl, bylo ztraceno. Ne že by toho bylo mnoho, protože většina místních dělala plus minus to samé. Kus tohohle, kus onoho, ideálně jen podle chuti a s typicky ruským (ne)smyslem pro detail.

Vymyslel jsem novou strukturu a navrhl propustit ty, kteří mi přišli nevhodní i na ruské poměry. Bylo mi řečeno, že propouštět se nebude. Zaměstnanost je prý tím, o co jde především. Avtovaz je strategický podnik, takže se hemží lidmi z kontrarozvědky (FSB). Potvrdilo to mou obavu, že část z mých kolegů má ještě jedno zaměstnání. „Dobře, propouštět se nebude,“ říkal jsem si.

Mrkli jsme se na procesy a začali tam, kde se točí peníze. Připravit mediální tendr se zdálo být relativně jednoduché. Nad pivem Žateckij gus (prý echt česká značka) jsem se ale dozvěděl, že přerozdělovat v přepočtu 1,5 miliardy korun dle nového schématu není vůbec vhodné. Jako že FSB, lidi kolem Putina a tak vůbec…

Jako Napoleon v Moskvě

Když nemůžete dělat nic s lidmi ani se zdroji, zbývá produkt. S českou partou jsme vyrazili do autosalonu Lada. „Až to projedeme, pochopíme, proč Rusové ta auta mají rádi,“ říkali jsme si. „Vymyslíme něco, co je utvrdí v myšlence, že činí správně. Pravda, vozy to od pohledu nejsou úplně nejnovější. Ale ruské silnice vyžadují specifický přístup…“

Každé ze zkoušených aut táhlo buď na jednu, nebo na druhou stranu. Motory netáhly vůbec, vše vrzalo a předváděcí technik zaháněl poruchy úderem pěsti. Do kanceláří jsme odcházeli mlčky, i proto, že ve dvaceti pod nulou se stejně nedá moc mluvit. Grafik si vzal do hlavy, že se ho Lada Priora pokoušela zabít, a víckrát už z Prahy nedorazil. Ještě že naše kampaň měla být na úplně nové vozy Lada Vesta, prý důkaz, že i v Rusku se dá vyrobit dobré auto. Tento model získal v crash testech skvělou jednu hvězdičku a na evropské silnice se prozatím nechystal.

Po dvou měsících naplněných prací a létáním na otočku domů jsem se cítil jako Napoleon marně čekající na bitvu v prázdné Moskvě. Za sebou jsem měl tuny tabulek a prezentací, ale nula změn k lepšímu. Rusové nás buď ignorovali, nebo rozjížděli partyzánské akce. Došlo mi, že je konec. I když máte zadání od nejvyššího manažera ve firmě, jste k ničemu, pokud okolí nespolupracuje.

Inventura zisků a ztrát

Naučil jsem se pít po rusku. Vodka tam chutná jinak a ráno sice potíte alkohol, ale fungujete. Trik je nezapíjet vodku vodou, ale zajídat. Rusové na téhle dokonalé taktice dřou po generace a vzhledem k pracovnímu nasazení na to mají času a energie dost a dost. V pět ráno jsem se koupal ve Volze v místě, kde má šířku osm kilometrů. Viděl jsem všechny válečné filmy o Rudé armádě (v místní televizi nic jiného neběží). Tam, kde v Čechách uprostřed parku stojí plastika Olbrama Zoubka, mají v Togliatti tank nebo samohybné dělo. Na poli za městem leží ponorka. Vážně!

Jak pro Napoleona v říjnu 1812, tak i pro nás přišel čas odtáhnout. Po půl roce jsme vedení Avtovazu předali všechny plody naší práce a vrátili se domů jako zpráskaní psi. V Rusku jsem přibral čtyři kila a kvůli časovým posunům spal jen pár hodin denně. Játra byla tvrdší a neměl jsem práci.

Co mě Rusko naučilo? Nepracujte pro nikoho, kdo o pomoc nestojí. Když poznáte, že to nejde, hned to zabalte. Buďte připraveni, že jen mizivé procento firem a lidí vám skutečně naslouchá. Nejdůležitější poznání je, že existují věci, které navzdory americkým filmům nezměníte. V Česku jsem dnes spokojený – i přes to všechno, co tu děláme špatně. Nebýt Ruska, nejsem tam, kde jsem. Takže vlastně spasíba…

PAVEL JECHORT (* 1977) pracoval na různých marketingových pozicích ve firmách, jako je Plzeňský Prazdroj, Stock Plzeň, Japan Tobacc nebo Allianz. Dnes je výkonným ředitelem společnosti PFP, poskytující online vyhledávač a srovnávač produktů v oblasti domácích financí Suri.

Chybějící vzdělání? Horší je, když vám uletí drak

Aňa Geislerová

Na Fuckup Night jsem vlastně vystupovala omylem. Několikrát mi telefonovala produkční a pořád mě přesvědčovala, že v mém životě musí být nějaký průšvih. Opakovala jsem jí: „Kateřino, žádné prohry, je mi líto. Ve všem, na co sáhnu, se mi daří.“ Když jsme to ale rozebraly podrobněji, uznala jsem, že jeden fuckup možná opravdu existuje, i když jen při pohledu zvenčí: mám jen základku.

Je horší být advokátem, nebo herečkou?

Na téhle fotce z dětství pláču.

Stala se mi nějaká křivda? Nebo jsem se snad právě tehdy rozhodla, že nebudu studovat?

Nejdřív ale musím zmínit své rodinné zázemí. Moji rodiče pocházejí z velice rozdílných poměrů. Tatínek se narodil v nóbl pražské Pařížské ulici – babička byla herečka, děda právník. Maminka pochází z Podkrkonoší – babička byla zubní sestra, děda pracoval v zemědělském družstvu a v 50. letech ho věznili. Prostě obyčejná maloměstská rodina. Maminka vyrůstala v takovém tom jakoby teroru: „Všichni nás tu znají, všechny sousedy musíte zdravit!“ Tatínek zase ve věčném sporu, jestli je horší být žoviální herečkou, nebo suchopárným advokátem.

Zavděčit se rodičům

Výsledek téhle zvláštní konstelace? Rodiče nám se sestrou tvrdili, že nejzásadnější v životě je, abychom věděly, co chceme. Tatínek i maminka si totiž v dětství uvědomili, co v jejich životě nefungovalo, a bazírovali na tom, aby se jejich dcery rozhodly podle svého a správně. Když třeba Ester dostávala v sedmé třídě z chemie samé čtyřky a pětky, mámu si pozvali do školy a řekli jí: „Paní Geislerová, ta vaše dcera… Nevíme, jak to s ní bude…“ A máma jim na to povídá: „Jsem si jistá, že chemií se Esterka zabývat nebude.“ Vůbec to s nimi neřešila.

Do studií nás naši prostě netlačili. Asi i proto jsem dospěla k názoru, že bude nejlepší, když se stanu herečkou – aniž bych přesně věděla, co to obnáší. Trvala jsem na tom, protože mi rodiče pořád říkali, že mám sama vědět, co chci. „Jo, jo, chci být herečka,“ opakovala jsem. Asi i proto, abych je udělala šťastnými – že jako opravdu vím, co chci.

Po základce jsem se nedostala na žádnou střední školu. Nebyla jsem hloupá, ale nebavilo mě učit se. Na státní konzervatoři mě nepozvali ani do druhého kola – vůbec nic, nula bodů. U přijímaček na gymnázium to bylo ještě horší. Říkala jsem si, že to nevadí. I když nebudu studovat, můžu přece dělat spoustu věcí. Rodiče s tím samozřejmě nesouhlasili, takže jsem asi rok chodila aspoň do kurzu angličtiny. Mezitím se mi začal plnit můj sen – už ve čtrnácti letech jsem točila s Trojanem a Renčem. I díky tomu mi nedělalo problém říkat si: „Jéžiš, no tak nepůjdu na střední, no.“ Studium mě nezajímalo, protože tu najednou byly mnohem zajímavější obzory.

Ve znamení Berana

Mámě se zdálo divné, že nestuduju, a tak mě donutila jít na Konzervatoř Jaroslava Ježka. Vydržela jsem tam jen rok a mezitím pořád pracovala. Utvrzovalo mě to v představě, že budu herečka. Prostě jako kdyby realita můj sen následovala. Jen rodiče mi najednou začali paradoxně tvrdit, že mám jít raději na školu. Bylo to až legrační, ale já si prosadila svou. Nedávám životní návody a nikoho tu nenabádám, aby nestudoval. Myslím si ale, že když člověk opravdu ví, co v životě chce, má do toho prostě jít. A zvlášť v tvůrčích oborech.

Můj jediný životní fuckup tedy není nijak zvlášť vtipný ani poučný. Že je to fuckup, mi vlastně naznačuje jen moje okolí. Dcera třeba přišla nedávno ze školy celá rozčilená. Ptám se jí, co se děje, a ona: „Bára říkala, že jsi blbá.“ Já na to: „Proč to říkala?! Jak ji to napadlo? A proč jsem jako blbá?“ „No protože prý nemáš maturitu.“ „Hele, a nevadí to spíš mamince Báry?“ V tu chvíli jsem přemýšlela, jestli ještě nemám dodat: „To je jedno, prostě se s Bárou nebav,“ nebo: „Řekni jí, ať mamince vyřídí, že sice nemám maturitu, ale mám pět Českejch lvů.“

Oblíbené je to ale hlavně v diskusích na Facebooku: „Herečka a má jen základku? Ničemu nerozumí, tak ať se k ničemu nevyjadřuje!“ Občas to použijí i některé mé zhrzené bývalé přítelkyně. „No jo, nevzdělaná ženská!“

Řiďte se instinktem

Osobně jsem před teorií dala přednost praxi. Neplánovala jsem to, bylo to intuitivní, ale prostě to nějak dopadlo. My Berani věci moc nepromýšlíme, ale rovnou je děláme. Proč něco složitě zkoušet, trávit tím čas a čekat, jestli to náhodou vyjde? Mít jen základní vzdělání sice pro někoho může být fuckup, ale osobně vlastně nevím proč. Když potkám některé vysokoškoláky… Já toho přece taky hodně přečetla.

Teď jsem se sice snažila vydolovat ze svého života to nejhorší, ale prostě sorry, celé je to procházka růžovou zahradou zalitou sluncem.

No dobře, zkusím ještě jednu fotku. ↓

Když jsem začala točit Rekviem pro panenku, dostala jsem ledvinovou koliku. Takže někdy se opravdu nedaří. Jo, a nedávno mi taky na podzim uletěl drak, ale to už je z mých fuckupů fakt všechno.

Poučení? Řiďte se instinktem. Pokud cítíte, že je něco správně, většinou to opravdu správně je. A to, co vypadá jako fuckup, se nakonec často obrátí v něco pozitivního.

AŇA GEISLEROVÁ (* 1976) je držitelkou tří Českých lvů za hlavní a dvou za vedlejší roli, kromě toho byla na cenu šestkrát nominována. Její kniha sebraných fejetonů z časopisu Elle nazvaná P.S. získala v roce 2016 čtenářskou cenu Magnesia Litera. Uplatnila se i jako modelka.

Fuckupy v Malém Tibetu: cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly

Jiří Sázel

Naše neziskovka Brontosauři v Himálaji podporuje vzdělávání v odlehlé indické oblasti Ladakh, přezdívané Malý Tibet. V himálajské vesnici Mulbekh chceme postavit školní kampus a zajistit moderní výuku pro 350 dětí. Před časem jsem někde narazil na článek s titulkem „Jeden den dobrovolnictví v africké vesnici kompletně změnil facebookovou profilovku jedné dívky“. V té větě byla shrnuta podstata dobrovolnictví v rozvojové zemi. I naše začátky, plné fuckupů.

Bagr za všechny peníze

Na mé první cestě do Malého Tibetu jsme pomáhali vykopat základy kláštera. Ve skupině dobrovolníků panovalo skoro až nábožné pracovní nasazení a asi deset dnů jsme se navzájem povzbuzovali, kdo toho vykope víc. Na konci pobytu za námi ale místní obyvatelé přišli s omluvou, že základy mají být o dva metry vedle. Velká rána! „Jak nám to ti hajzlové mohli udělat?!“ začaly brečet některé holky. Když to místní viděli, snažili se situaci zachránit. Nemáme prý být smutní – už jede bagr, který základy vykope správně.

Druhý den bagr párkrát máchl radlicí a bylo to. Místní nám ale i přesto uctivě děkovali za pomoc a vyčíslovali, na kolik životů jsme si kopáním zlepšili karmu. Jen tak mimochodem zmínili, že bagrování je hrozně drahé a jestli bychom na něj nepřispěli.

Všichni si rázem uvědomili, že jejich pobyt pro místní není až takový zázrak, jak si představovali. Pro někoho to může být zásadní problém. Pokud totiž chcete novou facebookovou profilovku, musí místní na fotkách vypadat, že jsou z vaší přítomnosti úplně posraní.

Pomáhá nejviditelněji

Další rok jsme v rámci propagace do Malého Tibetu pozvali herečku Světlanu Nálepkovou a zpěváka Davida Krause. Později se přidali ještě exposlanci Kateřina Jacques a Martin Bursík. Nálepková s sebou měla vlastní novinářku, která během pobytu postovala peprné články do českého bulváru. Ostatní dobrovolníky to až neuvěřitelně iritovalo. „Jestli Světlana publikuje ještě jeden článek, tak tu končím,“ říkali. „My tady makáme a ona se na nás jen zviditelňuje. Vypadá to, jako kdybychom tu vůbec nebyli!“ Odkryl se tak další rys dobrovolnické pomoci: pokud chcete novou facebookovou profilovku, zásadně vadí, když se zdá, že ji někdo bude mít lepší.

A to je někdo slavnej?

Až po potvrzení účasti mediálně známého kvarteta mi došlo, že Davidův otec vlastně zničil politickou kariéru Kateřiny Jacques. V pořadu Show Jana Krause totiž nedokázala vysvětlit, co je to biomasa. „Tak to je v prdeli,“ říkal jsem si. „Bursíci Davida Krause zničí…“

Jenže přítomnost obou politiků byla naopak nepříjemná zpěvákovi. Jednoho dne David při společném obědě vstal a prohlásil: „Politici jsou nejhorší lidi na světě. Vadí mi, že jsem s vámi na jedné akci, Katko a Martine. Vy se se mnou totiž tajně vyfotíte a mou popularitu využijete pro svou politickou kampaň.“ Po odmlce, kdy si všichni uvědomili, co se to vlastně stalo, se Bursík naklonil k nejbližším lidem a šeptem se zeptal: „A to je někdo slavnej?“ Davida totiž vůbec neznal.

Takže si zopakujme: pokud chcete díky dobrovolnictví novou facebookovou profilovku, dobře si pohlídejte, jak bude vypadat profilovka ostatních.

Zázračný dárce

Do tohoto láskyplného prostředí se najednou objevil místní borec s autem a vlastním řidičem. Představil se jako syn ze zámožné kašmírské rodiny obchodníků s koberci. Prý studuje ve Velké Británii, teď je doma na prázdninách, doslechl se o našem projektu a má zájem Brontosaury finančně podpořit. Do týdne nám převede 300 tisíc rupií.

Ve skutečnosti to byl profesionální podvodník z jednoho z kašmírských slumů. Jeho jediným cílem bylo vyspat se s nějakou dobrovolnicí, udělat jí dítě a odjet s ní společně do Evropy. Vyspat se s jednou Češkou se mu sice podařilo, ale pokud jde o dítě, už tak úspěšný nebyl. A taky se mu podařilo přemluvit Bursíka, aby s ním odjel do hlavního města Kašmíru na setkání s ministrem školství, který je prý jeho dobrý známý. Už jsme tušili, že jde o podvodníka, a tak jsme Martinovi opatrně naznačili, že ta cesta není dobrý nápad. Načež Kateřina Jacques prohlásila: „Jste hrozně nevděční – právě jste Martinovi znemožnili šanci opravdu pomoct! Takže my vám na to sereme a jedeme domů.“

Když už máte tu novou facebookovou profilovku, uvědomíte si, že žerete hnusné jídlo, spíte ve spacáku na zemi a serete na suchém záchodě. A začnete hledat záminku, proč z dobrovolničení vypadnout.

Jdeme to zapít

Všichni byli skleslí z toho, co se děje, a tak to šli zapít do místní hospody. Jenže v Malém Tibetu je člověk, který se veřejně dotkne alkoholu, považován za největší odpad. Takže když tamní na tuto skupinu dobrovolníků vzpomínají, neřeknou „To byli ti, co učili naše děti“, ale „Jo, ti se tu brutálně ožrali“.

Když už máte tu novou facebookovou profilovku z dobrovolničení, je vám skutečný dopad vašeho pobytu na místní obyvatele naprosto ukradený.

Zrada dalajlamy

Zlatým hřebem pobytu byla audience u 14. dalajlamy. Dobrovolníkům se ji rozhodl udělit jako poděkování za nezištnou pomoc tamní komunitě. Jenže kapacita audience byla jen 15 lidí a nás bylo 30. Pro sluníčkáře to od dalajlamy byla neskutečná zrada. A navíc, jak mezi námi vybrat tu polovinu šťastlivců? Napjatá situace gradovala výroky: „Světlana by neměla být vybraná, protože si tu jen dělala vlastní PR!“ „Bursíci si tu dělali politickou kampaň!“, „Ty jsi chlastal v hospodě!“, „Ona tu jen šukala!“, a tak podobně.

Ale audience nakonec zdárně proběhla a všichni si nastavili novou facebookovou profilovku s dalajlamou.

Happy end

Navzdory dalším podobným fuckupům jsme se dobrovolnické pobyty v Malém Tibetu postupně naučili organizovat tak, že pro tamní komunitu mají význam. Nehledě na to, že každý rok má 30 spokojených dobrovolníků novou facebookovou profilovku.

JIŘÍ SÁZEL (* 1984) v roce 2008 poprvé vyrazil do indického Ladakhu, kde jako dobrovolník vyučoval děti a pomáhal na stavbě. Od roku 2012 je předsedou neziskové organizace Brontosauři v Himálaji, která podporuje komplexní rozvojový plán školy Spring Dales Public School ve vesnici Mulbekh.

Kterak umělec prozřel díky Madonně

Rony Plesl

Během své umělecké kariéry jsem zažil spoustu průšvihů, kdy jsem něco nadesignoval a nikdo to nechtěl – nebo jsem něco nadesignoval a naopak to chtěl každý, což je podle mě skoro stejný malér. To jsou ale v zásadě banality, které se občas přihodí každému. Raději vám proto povím o večeru, kdy jsem si psychicky sáhl až na dno. Ten zásadní fuckup mi ukázal něco velmi podstatného o sobě samém a hodně mě změnil.

Kam mě postavili…

Chybám sice říkáme „sbírání zkušeností“, ale jen málokdy se z nich skutečně poučíme. Klíčové je uvědomit si, proč jsme nějakou chybu udělali, což se mi tenkrát povedlo vrchovatě. Ve všem, co děláme, bychom měli být sami sebou. Pro umělce je to naprosto klíčové, ale platí to i v běžném životě. A můj příběh je právě o tom, jak zůstat sám sebou.

Vždycky jsem byl velmi poslušný a přizpůsobivý. Jsem slušně vychovaný, takže jsem dělal všechno, co mi řekli. Kam mě postavili, tam jsem zůstal stát. Na téhle fotce jsem na pionýrském táboře. ↓

Všimněte si, že jsem vypadal jako holka. Už na střední škole jsem si uvědomoval, že pro umělce není zrovna ideální být poslušný. Umělec by měl jít proti proudu, vlastní cestou. Neměl by se přizpůsobovat tomu, co už tu bylo, a chytat se trendů. Dnes někteří designéři dělají takzvaný eurodesign, ale to je omyl, slepá ulička. Lepší je být originál a dělat to po svém. Jenže jak se k tomu dopracovat? Celý můj život převrátil vzhůru nohama jeden jediný večer. Ta úplňková fuckup night všechno změnila.

Lístek za všechny prachy

Kdysi jsem měl manažerku, která mnou strašně manipulovala. „Dělej tohle, to se bude dobře prodávat,“ říkala. „A tohle zase nedělej, nikdo by to nechtěl…“ Prostě mě pořád někam strkala, jako že mě „vede“. Jednoho dne mě přemluvila, abych šel do tehdejší Sazka arény na koncert Madonny. Neposlouchal jsem ji, samotného by mě nikdy nenapadlo na koncert jít, lístek stál 5 000 korun… Ale manažerka do mě pořád hučela: „To prostě musíš vidět, Madonna má nejlepší show na světě!“ Nechal jsem se zlomit a na ten koncert šel.

Zrovna byl úplněk, který velmi špatně snáším. Dorostlý měsíc na mě působí až neskutečným způsobem. Cítím se celý nesvůj, jsem podrážděný, nespím, piju… Už při Madonnině první písničce to ve mně začalo vřít. Nevěřícně jsem sledoval stárnoucí ženu, která se stylizuje do mladé holky. Špatně tancuje, špatně zpívá a kolem sebe má neskutečně opulentní nabubřelou show. Viděl jsem sexistické pohyby a nablýskané kostýmy, všechno strašně přehnané a nadnesené.

Okamžik prozření

V jednu chvíli došlo na biblickou Poslední večeři s apoštoly, jen uprostřed místo Ježíše Krista Madonna. V tu chvíli mi naplno došlo, co je to popkultura. Realita se přifoukne a naboostuje, z něčeho zcela banálního se udělá mnohem víc, než co je to ve skutečnosti. Uvědomil jsem si, že lidi v publiku vůbec neřeší, jak je ta scéna povrchní a hloupá. Prostě milují Madonnu a chtějí ji mít. A já jsem jeden z nich – nechal jsem se vmanipulovat na koncert a teď jsem tady a dívám se na to. Začala se mi motat hlava a udělalo se mi úplně špatně.

Pak přišla scéna, ve které se Madonna na hydraulickém sedle vznesla asi pět metrů nad pódium. Zatímco na plátně za ní pádili koně, ona na sedle dělala pohyby jako při sexu „na koníčka“, zatímco dole se potáceli všichni ti její panáci ve vikslajvantových kostýmech. V tu chvíli se ve mně všechno zlomilo. Zvedl jsem se a protlačil se davem ke kasám, za nimiž se tísnili zoufalci, kteří se na Madonnu nedostali. Lačně poslouchali aspoň ozvěnu toho „úžasného“ hlasu a já mezi nimi proběhl neskutečně vzteklej, zklamanej a otrávenej.

Gauguinovské otázky

Ten večer jsem si prožil takové to těžce existenciální: „Kdo jsi? Co děláš? Co chceš dělat? Co nechceš dělat? Jakou cestou půjdeš? Budeš se přizpůsobovat všemu, co ti kdo řekne? Chceš produkovat populární, nebo nepopulární věci?“ Se svou tehdejší manažerkou jsem se obratem rozešel. Zadlužil jsem se a koupil studio, protože už jsem nechtěl být v podnájmu. Změnil jsem i spoustu dalších věcí v životě, včetně tvorby. Od té doby se v ní začaly čím dál víc objevovat věci, které nesledují designové trendy. O tom, co dělám, se snažím víc přemýšlet, i když neříkám, že je to jen tím jedním konkrétním fuckup večerem. Nedělejme věci jen kvůli tomu, že jsou populární. Nenechme si nikým nic nabulíkovat.

Díky Madonně jsem si uvědomil, že nemusím být u všeho, o čem mi kdo řekne, že je to skvělé. Nemusím být všude vidět, chci být hlavně sám sebou. Ten koncert mi prostě otevřel oči a změnil pohled na spoustu věcí – nejen na umění, design a popularitu, ale na život vůbec.

RONY PLESL (* 1965) je jeden z nejúspěšnějších a nejznámějších českých sklářských výtvarníků a designérů. Navrhl třeba PET lahev pro Kofolu nebo půllitry pro Pilsner Urquell, Bernard a Budweiser Budvar. Věnuje se i plastikám, kresbě a architektuře. Od roku 2017 je profesorem architektury a designu na Vysoké škole uměleckoprůmyslové v Praze.

Politicky nekorektní humor: proč je extrémně důležité zvolit si správné publikum

Nikola Džokić

Na Facebooku máme profil Stay Zmrd (respektive Stay Z, abychom unikli cenzuře), věnovaný kontroverznímu humoru. Kdysi jsme ho založili na protest proti kampani Stay Positive, která nás šíleně štvala. Hejtujeme, i když nám stránky už asi dvakrát smazali, protože Hitler a Facebook nejsou moc kompatibilní.

V roce 2014 nás organizátoři jedné akce v Českých Budějovicích pozvali, abychom vystoupili na jejich open air festivalu. Že jako promítneme své koláže a moudře pohovoříme o hranicích legrace. Přišlo nám to fajn, takže jsme souhlasili. Teprve asi dva dny před odjezdem jsme začali řešit, co tam ukážeme. Času už nebylo moc, takže jsme nakonec jen z FB postahovali svoje nejdrsnější koláže. Na řadě z nich figurovala Iveta Bartošová a vlak, což bylo tehdy v době její sebevraždy aktuální.

Drž hubu, zmrde!

Do Budějovic jsme vyrazili vlakem. Plánovali jsme, že cestou probereme, co budeme na vystoupení říkat, ale nikdo z nás osmi to netušil. Už někde u Berouna jsme se totálně nalili. V kupé jsme strhávali záclonky, odbíhali kouřit na záchod… Ale cestu si vlastně moc nepamatuju. Vím jen, že jsme najednou v Budějovicích na nějakém náměstí, kde je moře lidí.

Kolem páté přijdeme do kavárny, před kterou se mělo v osm konat naše vystoupení. To už jsem trochu vystřízlivěl a zdálo se mi to divný, že je tam spousta dětí. Na pódiu hrála dětská kapela Kašpárek v rohlíku a my měli podle programu vystoupit hned po ní. Dost špatný na to, co jsme tam hodlali říkat. Prostě moc nevypadalo, že by publikum bylo připraveno na náš typ humoru.

Chvíli koukám na stovky dětí, které poskakují a tančí na písničky hudebních klaunů. Pak povídám ostatním: „Kluci, než začneme, musíme zdůraznit, že naše vystoupení není určeno dětem. Možná bych taky nepromítal ty naše koláže. Pojďme se snažit být plus minus slušný…“ Jenže to jsme se ve vlaku neměli tak ožrat. „To bude dobrý, něco pustíme,“ povídá kámoš. „Mám tu Powerpoint, pojede za náma, snad si ho nikdo nebude moc všímat.“

V osm zasedneme na pódiu. Koukám, že polovina diváků jsou děti do deseti let. Povídám proto do mikrofonu: „Všechny, kterým není osmnáct, bych chtěl poprosit, aby odešli. Rodiče, odveďte si děti, protože v našem vystoupení asi padne i pár nadávek a vulgarismů…“ A v tom slyším z publika pisklavý dětský hlásek: „Drž hubu, zmrde!“

Fiasko kulminuje

Všichni se začali smát a nahrnulo se tam ještě víc dětí. Asi je přilákaly ty avizované vulgarismy. Když se děti usadily, objevila se na plátně naše první koláž: Adolf Hitler držící červený hrneček Nescafe s nápisem „NeSSpreso“. Lidi začali syčet: „Co to proboha je?!“ ↓

Částečně to byl samozřejmě fuckup organizátorů. Předem věděli, že jsme skupina Stay Zmrd a že děláme hodně nekorektní humor. Mělo jim docvaknout, že zařadit nás na program hned po dětské kapele není dobrý nápad. Paní, která nás uváděla, ale vůbec netušila, o čem budeme mluvit. Měli jsme uznat, že to nejde a výstup zrušit. Jenže my jsme si řekli: „Nic jí nepovíme – to nějak dáme!“ Od té chvíle už to byl náš vlastní fuckup.

Nedali jsme to, silně jsme to nedali. Nikdo z nás nebyl schopen pořádně artikulovat a u stolu jsme si podávali láhev vína, kterou jsme rozbili. Lidi odcházeli, někdo na nás zařval, že jsme sprostí. „Tvoje máma je sprostá!“ vrátil mu to kamarád Dan. Pán si to nenechal líbit a chtěl nás zmlátit. „My ze Stay Zmrd jsme u vás v Českých Budějovicích moc rádi, protože je to město zmrdů,“ řekl jsem. „Že se nestydíte!“ křičeli diváci. „Ihned z Budějovic vypadněte!“ Připadali jsme si jako imigranti, které taky všichni nenávidí. Pořadatelé se chytali za hlavu.

Může za to Kalousek

Do toho začaly na facebookovém profilu festivalu vyskakovat dotazy, co prý se to v Budějovicích děje. „Proč jsou na plátně na náměstí koláže nahých lidí a dalších prasáren?!“ ptal se někdo. „A proč nám tu někdo uráží pana prezidenta?!“ A my přitom na Stay Zmrd neuráželi jen Zemana, ale i Ovčáčka, Babiše, Kalouska… Měli jsme pravidelnou rubriku „Může za to Kalousek“ a cokoli se stalo, jsme mu hned přisoudili.

Po vystoupení jsme neměli zařízené ubytování, ale do Prahy se nám nechtělo. Pořadatelé nám dovolili přespat ve spacácích přímo v té kavárně. Jenže jsme se rozhodli trochu poznat noční Budějovice – což byla velká chyba. Když jsme totiž přišli do nějakého podniku, diváci z festivalu nás tam poznali. Vyprovokovali rvačku a my utekli do kavárny. Hledali nás po městě, až jim prý kdosi řekl, kam jsme se schovali. Představte si, že se v opilosti krčíte za pultem s dortíky, pod kterým máte rozložené spacáky, zatímco na výlohu buší nějací naštvaní chlapi, chtějí se rvát a řvou: „Otevřete!“ A vy na ně křičíte: „Né, né, my vás sem nepustíme!“

Odporné lidské bytosti

Už ani nevím, co všechno se ten večer dělo, ale figurovala v tom nějaká bomba se šlehačkou, kterou jsme v té kavárně našli. Stříkali jsme ji nejen na naše polonahá těla, ale i na zdi, prostě všude, takže to tam po nás asi museli komplet vymalovat.

Poučení? Když děláte internetový projekt založený na nekorektním humoru, není dobré zkoušet ho přenášet naživo mimo web. Zůstaňte v anonymitě! O naší skupině Stay Zmrd jsme od té doby naživo vyprávěli už jen pro pečlivě vybrané a poučené publikum. Přijít někam jen tak bez rozmyslu by totiž nejspíš znamenalo další strašlivý průser spojený s fyzickou konfrontací. Minimálně by na nás zase nějaké maminy pořvávaly, že jsme „odporné lidské bytosti“.

NIKOLA DŽOKIĆ (* 1983) v šestnácti utekl z Bělehradu před válkou do Prahy. Charakterizuje se jako „barový myslitel, sběrač zážitků a upomínek k platbě“. Věnuje se stand-up komice (Underground Comedy Praha), ve skupině Stay Zmrd se s Tomášem Břínkem a dalšími zabývá humorem „na hranu, až kam nás to pustí“. Podílí se na vývoji osmého pokračování freewarové počítačové hry Život není krásný: Poslední exekuce.

Hlavní makroekonomický spratek ČSOB: v čem se mýlil Bůh a proč nekupovat WC čistič s vůní limetky

Tomáš Sedláček

Sám jsem vlastně fuckup. Když si uvědomíte doslovný překlad slova, které v češtině běžně nepoužíváme, jste fuckupy všichni, protože i vaši rodiče to nejspíš kdysi dělali. Tímhle tématem začínají nejen naše životy, ale třeba i Bible nebo pětidílná trilogie Stopařův průvodce po galaxii od Douglase Adamse. Její druhá kniha se otevírá touto větou: „Na počátku stvořil Bůh…“ Hned to řeknu v angličtině because it’s really easier if I say it. (Jednou mě požádali, abych překládat svatbu, protože neměli na překladatele. Takže jsem takový oddávající chudých, kdybyste snad potřebovali. Every druhý word jsem říkal in different jazyk, a what was really zajímavý, že mi everybody rozuměl.) No a Adams začíná: „In the beginning God created the world which made a lot of people very angry, and it was generally considered to be a bad move.“ Pro monojazyčné nabízím svůj překlad: „Na počátku stvořil Bůh svět, což spoustu lidí naštvalo a všeobecně to bylo považováno za fuckup.“

Geneze na trojku, nejvýš na dvojku

Stvoření se Bohu opravdu moc nepovedlo. Chcete důkaz? Mytologii si většinou představujeme geometricky, i když v ni třeba nevěříme. Když řeknu „Dobro“ a „Zlo“, pro většinu z nás bude Dobro umístěno nahoře a Zlo dole. Ty pojmy bychom mohli mít v hlavě uspořádány i za sebou nebo vedle sebe, případně bychom je mohli mít pracovně rozlišeny barvami. Ale Dobro se nám prostě zdá být automaticky nadřazeno Zlu. Někde uprostřed mezi Dobrem a Zlem si můžeme představit tečkovanou čárku – neutrál. Bráno čistě matematicky se vlastně dá říct, že Dobro je absolutní hodnotou Zla, jen bez negativního znaménka. Jeho vzdálenost od neutrálu je stejná.

Bibli je třeba číst pozorně, aby se člověk nestal obětí nějaké církve. Při takovém pozorném čtení si ale všimnete, že Bůh své tvoření příliš nechválí. Říká o něm, že je „dobré“, což v našem školním systému známkování odpovídá trojce. Tedy nic moc – osobně mi kdysi doma trojky příliš neprocházely. Když pak Bůh stvořil člověka, upgradoval své hodnocení na „velmi dobré“, což je ale pořád jen dvojka. I proto pak mohl had (Ďábel) přijít s nápadem, že by to mohlo být lepší.

Konzumní hřích

Traduje se, že Bůh stvořil člověka proto, aby měl s někým vztah. To je taková ta popová teologie pro základní školy a není příliš složité to karikovat. Jestliže jsme totiž vznikli pro radost Boží, šlo o fuckup: z komplexu, že je sám, si Bůh vyrobil někoho podobného, jenže tímto „copy paste“ vytvořil jen další osamocenou bytost.

Adam se cítí sám, takže mu Bůh vytvoří Evu. Adam s Evou žili v ráji po stránce ekonomické, pracovní, psychologické… Měli tam prostě všechno a byli to ti nejvyrovnanější lidé, jací kdy žili. Vezměme si jen, že pro Adama na celém světě existovala pouze jedna žena a pro Evu pouze jediný muž. Zdánlivý detail, ale kolik díky němu odpadne problémů!

Ovoce ze Stromu poznání, tedy plod poznání dobrého a zlého, nejedla Eva z hladu, protože v Edenu byla spousta jiných druhů ovoce. Hadův trik zněl: „Ani v ráji to není ideální. Pojďme to vylepšit!“ Nabídl jí něco nového a lákavého, ale jestlipak si předem udělala cost benefit analýzu? Výsledný prvotní hřích nebyl sexuální, protože o sexu se v biblické knize Genesis vůbec nepíše. Ale opakuje se tam slovo „hlad“ (a to hned čtyřiatřicetkrát) a vyskytuje se tam i slovo „konzumovat“. Prvotní hřích byl tedy hříchem konzumním, což je situace nepříliš vzdálená od toho, co zažíváme dnes.

Jak jsem odmítl Havla

Teorii máme za sebou, takže teď k mým osobním fuckupům. Většinou se mi stávají bez mého přičinění. Příklad? Pracuji jako hlavní makroekonomický stratég Československé obchodní banky. Při nástupu jsem si nechal vyrobit firemní vizitky, a když jsem si je šel vyzvednout, koukám, že je na nich napsáno: „PhDr. Tomáš Sedláček, Ph.D., hlavní makroekonomický spratek“. Těch vizitek bylo pět set. Vyhodit je, nebo tu chybu na každé z nich opravovat? Říkal jsem si, že to vlastně docela sedí. Někteří pamětníci vlastní tuhle nepovedenou vizitku dodnes.

Kdysi jsem skoro odmítl práci pro Václava Havla. Byl jsem tehdy mladý, jen třiadvacet let. Jedu metrem domů, sportovně oblečen, a volá mi tehdejší děkan Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy (a můj profesor) Lubomír Mlčoch. Že prý se mu ozval nějaký Pavel Fischer, který prý do kanceláře shání ekonomického poradce a analytika. Skoro nikdo tehdy ještě nevěděl, kdo to je, včetně mě, takže jsem si ho pochopitelně spletl s majitelem cestovní kanceláře Fischer. Holt měl na prezidenta kandidovat dřív než v roce 2018.

Slušně jsem odmítl s tím, že se musím soustředit na studia a navíc mi zrovna umřel pes a babička na tom taky není zdravotně nejlíp. Mlčoch mi za chvíli volá znovu. Že prý bych neměl tak rychle odmítat, zvlášť když má Fischer na mysli kancelář Václava Havla. „Hm, tak to jsem vlastně hezky zvýšil svou cenu!“ povídám si. A díky tomu fuckupu se mi hned líp vyjednávalo.

Druhý fuckup se mi povedl hned vzápětí. Pavel Fischer mi obratem volal a tím svým medovým hlasem povídá: „Kdy se můžeme vidět? Co třeba za patnáct minut?“ A já na to: „Dejte mi dvacet, skočím si domů pro kravatu a převléknu se z kraťasů. Poznáte mě jednoduše, jsem takovej vysokej, zrzavej, dlouhý vlasy do culíku.“ Fischer: „Mě taky poznáte jednoduše, jsem takovej malej, přitloustlej a plešatej.“

Síla touhy po pomstě

Velký fuckup bylo moje vyhození od doktorské zkoušky. Zajímavé je, že něco podobného se stalo už tátovi. Jeden ročník školy musel absolvovat znovu a jakýsi o rok mladší student ho uvítal slovy: „Doufáme, že to napodruhé s naší pomocí nějak zvládneš.“ Táta si v duchu řekl „Kreténe!“ a ta negativní energie ho vybičovala k lepšímu výkonu. Nakonec to zvládl na samé jedničky.

Do podobné situace jsem se dostal i já: taky jsem se hrozně naštval. Nedávno jsem mimochodem viděl filmový dokument Mečiar Terezy Nvotové, ve kterém Petr Pithart říká, že v politice neexistuje větší síla než pomsta. Se svým sokem můžete hrát tenis a plácat se po ramenou, ale touha po pomstě ve vás deset nebo dvacet let hlodá tak, že nepotřebujete žádné povzbuzující prášky. Přesně takhle jsem se naštval, když mě v roce 2009 vyhodili od doktorské zkoušky. Věděl jsem, že moje disertační práce je přinejhorším průměrná. Rozhodně ale nebyla podprůměrná, o to bych se byl schopen hádat! Naštval jsem se a nabitý negativní energií práci předělal. Kdyby se to bývalo nestalo, Ekonomie dobra a zla by se v knižní podobě asi nikdy nedostala do všeobecného povědomí coby „sellírek“ (bestseller bez toho „best-“).

Jak to smrdí v lese?

Můj poslední fuckup? Míval jsem rád vodku s limetkou. Pokud si ale koupíte WC čistič s limetkovou vůní, váš oblíbený alkoholický nápoj vám začne připomínat záchodovou mísu. Mám to empiricky ověřeno, bohužel. Podobně jsem jednou v lese zjistil, že mi to tam smrdí jako v taxíku. Ani Bůh ale spoustu věcí nedomyslel…

TOMÁŠ SEDLÁČEK (* 1977) je ekonom, pedagog a publicista. Působil jako poradce prezidenta Václava Havla a ministra financí, byl členem Národní ekonomické rady vlády (NERV). Dnes je hlavním makroekonomickým stratégem ČSOB a přednáší na FSV UK. Jeho disertační práce Ekonomie dobra a zla vyšla knižně ve čtrnácti jazycích.

WTF?! aneb místo fuckupu v lingvistice, neurovědách a geografii vulgarit

Ivan Brezina

Pro anglismus fuckup disponuje čeština celou řadou spisovných i hovorových výrazů: průšvih, malér, fiasko, průser, kiks, krach, šlamastyka, prohra, nezdar, selhání, patálie, blamáž, podělání něčeho, trampota, polízanice, renonc, kaše…

Pro různé druhy fuckupů tedy můžeme volit rozmanité české ekvivalenty s různým sémantickým zabarvením a různou silou. Opilecký trapas nejspíš označíme za pouhý kiks, blamáž nebo šlamastyku. Nevydařené podnikání může být fiaskem, selháním nebo krachem, zatímco vážnou nemoc asi popíšeme nejsilnějšími termíny – jako průser, průšvih či tragédii.

Kde se vzal fuckup

Výraz fuckup je v češtině neologismem přejatým z angličtiny.1 „V domácím kontextu se fuckup poprvé objevil v roce 2012 v časopise Reflex,“ říká lexikografka Sylva Nzimba.2 „Od roku 2015 je už většina výskytů spojena s českou verzí Fuckup Nights.“

Nzimba vede pracovní skupinu lexikografické excerpce Ústavu pro jazyk český Akademie věd, která se zabývá sběrem novotvarů do databáze Neomat (www.neologismy.cz). Ta pokrývá česká tištěná média a internet, ale z technických důvodů nemůže zachytit každodenní hovorovou mluvu. Je tedy možné, že se fuckup v českém kontextu vyskytl už někdy dřív.

„Cizí výrazy si do češtiny ‚vypůjčujeme‘ třeba proto, že chceme použít něco originálního a zajímavého,“ vysvětluje Nzimba. „Typické je to u nejmladší generace, která na webu sleduje zahraniční seriály a přejímá z nich anglická slova. Výraz fuckup se možná v češtině neujme a postupně vymizí. Anebo se naopak stane běžně užívanou alternativou k původním českým slovům podobně, jako u nás nedávno zdomácněl třeba termín startup. Slovo fuckup ale česká synonyma nahradí jen stěží, protože jich máme hodně na výběr. Je to zcela jiná situace než s dnes už plně zdomácnělými výrazy jako víkend, tramvaj nebo žiletka, pro které kdysi čeština rozumně použitelné výrazy postrádala.

Je fuckup sprosté slovo?

Vulgarita je překročením jazykových tabu. Jejím smyslem je vyvolat negativní prožitek: šokovat, urazit, ponížit, zranit. Všimněme si ale zajímavého paradoxu. Významový základ anglického termínu fuckup (fuck) odkazuje k souložení – tedy veskrze příjemné a pozitivní činnosti, která má navíc zcela klíčovou funkci ontogenetickou (bez souložení našich rodičů bychom tu nebyli).3 Zároveň má ale fuck i negativní konotaci, vyjádřenou třeba v songu moravského písničkáře Záviše: „Já na vojnu nepudu, já na to mrdám.“ V češtině se ovšem termín fuckup významově posunul. „Je to přejímka, takže na rozdíl od rodilého anglického mluvčího už její vulgaritu většinou nevnímáme,“ říká Sylva Nzimba.

Obecně je vulgarita úzce svázana s autoritou a statusem mluvčího, respektive s očekáváním plynoucím z jeho sociální role. Z úst dlaždiče v hospodě 4. cenové skupiny po zavíračce zní vulgarita jinak než z úst prezidenta republiky ve veřejnoprávním médiu. Podobně nepatřičně by působila i vulgarita pronesená učitelkou, knězem, soudcem nebo lékařem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká kniha fuckupů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.