Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Werner David

Mrtvé dřevo plné života
Jak v zahradě vytvořit přírodní prostředí

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6908. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Přeložili Hana a Vladimír Motyčkovi
Sazba Q point
Počet stran 176
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© 2010: Pala Verlag, Rheinstraße 35, 64283 Darmstadt, Germany
Original title: Lebensraum Totholz
Gestaltung und Naturschutz im Garten
2. aktualisierte und korrigierte Auflage 2012

Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2018

Doporučení a pracovní postupy v této knize byly autorem ověřeny, přesto nelze za ně převzít odpovědnost. Autor ani nakladatelství neručí za jakékoliv věcné, osobní ani majetkové škody.

ISBN 978-80-247-2263-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-2265-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0698-1 (print)

Mrtvé dřevo žije!

Mrtvým dřevem se nazývají stojící nebo ležící odumřelé stromy a keře, případně jejich části. Mohou to být jednotlivé větvičky, celé kmeny stromů a vlastně všechno mezi tím. Každý, kdo se tímto tématem důkladně zaobírá, však musí dojít k závěru, že označení „mrtvé dřevo“ je vlastně paradoxní, a to dokonce hned z dvojího pohledu. Jednak i „živé dřevo“ se z větší části skládá z odumřelých, tedy mrtvých buněk, a za druhé zároveň s odumíráním dřeva začíná jeho osidlování tisíci různých druhů organismů, což může třeba u dubu trvat celá staletí. Z tohoto pohledu je tedy žijící dřevo mrtvější než dřevo „mrtvé“.

Odumírající strom se zvolna mění v pohádkovou bytost s borkou obrostlou polštáři mechu a bizarními „vousy“ lišejníků, obývanými obrovským množstvím roztočů a želvušek. Každý centimetr dřeva prorůstá krok za krokem jemňoučkými hyfami podhoubí dřevokazných hub, které jsou navzdory svým nepatrným rozměrům nabodávány a vysávány útlými sosáky ploštic podkornic. Vosičky chalcidky se namáhavě osvobozují z vyhlodaných tělíček kůrovců a samy často bývají hned kořistí pavouků skákavek. Ani ty se však ze svého úlovku dlouho neradují, když padnou do oka hladovému brhlíkovi. Larvy pilořitek neúnavně spásají podhoubí dřevokazných hub, vyrůstající v jejich chodbičkách, které vyhlodaly ve dřevě. Spory hub „naočkovaly“ do dřeva samičky pilořitek při snůšce vajíček. Přestože jsou tři centimetry hluboko ve dřevě, samičky lumků je dokáží nalézt a přesně zacílit své kladélko tak, aby mohly do nic netušící larvy pilořitky naklást vajíčko. V nepatrných dutinkách ve dřevě naplněných vodou žijí larvy některých druhů pestřenek a živí se bakteriemi a mikroskopickými houbami, které z vody filtrují. Na 1400 druhů brouků a jejich larev osidluje každou jen trochu myslitelnou ekologickou niku spojenou nějakým způsobem se dřevem. Početné druhy larev dvoukřídlého hmyzu žijí v chodbičkách dřevokazného hmyzu a živí se jeho trusem a trouchem. Samotářské včely si zakládají v opuštěných chodbičkách dřevokazných brouků svá hnízda, plní je nektarem a pylem a do naplněných buněk kladou vajíčka. Na nich parazitují zlatěnky a pestrokrovečníci. Mravenci dřevokazi dovedou svými silnými kusadly vyhlodat ve dřevě až 10 m vysokou hnízdní stavbu, která vyvolá u datla černého přímo nadšení a přiměje ho k opakovaným návštěvám. Dutiny vytesané datly poskytují hnízdiště – kromě jejich původních majitelů – celé řadě živočichů obývajících doupné stromy. Patří mezi ně různé druhy sýkor, vrabci, brhlíci, mandelíci, kavky, doupňáci a špačci. Kromě hnízdění v nich vyhledávají denní úkryty i kulíšci nejmenší, sýčci obecní, sýci rousní a různé druhy netopýrů, kteří odtud vyrážejí na noční lovy. Útočiště v nich nalézají i plši, kuny a myšice. Na dně dutin, ve kterých jsou postavena hnízda sršní, se hromadí odpad bohatý na živiny – trus, zbytky kořisti, uhynulé larvy, kukly i dospělí jedinci sršní. V tomto substrátu žijí specializované druhy hmyzu, jako je třeba drabčík sršní, ale svůj vývojový cyklus tu prodělávají mnohé druhy much za předpokladu, že nejsou parazitovány larvami drabčíků. Trouch, vyplňující dutiny starých dubů, poskytuje obyvatelům mrtvého dřeva to nejlepší ubytování po celá staletí.

Kam se člověk podívá, všude narazí na téměř bezmezné bohatství druhů. „Mrtvé dřevo“ přímo překypuje rozmanitým životem. Pokud bychom mohli každému živému tvoru žijícímu ve dřevě přidělit hlas, zazněla by z každého kmenu zcela osobitá, burácející symfonie. Mrtvé dřevo představuje zázračný svět, který věda teprve začíná zkoumat. Kniha, kterou jste právě otevřeli, by ráda přinesla alespoň letmý pohled na toto fascinující životní prostředí a chtěla by ve čtenáři vyvolat zvědavost a touhu dále se tímto zajímavým tématem zabývat.

Co vlastně je „mrtvé dřevo“?

Přirozené a hospodářské lesy

Na konci poslední doby ledové, asi před 12 000 lety, byla většina druhů dřevin, které dříve rostly ve střední Evropě, vytlačena nepříznivými klimatickými podmínkami do refugií na okrajích svých areálů, především do oblastí u Středozemního moře. Krajina v našich končinách byla pustá a prázdná, alespoň co se týče stromů. Mechy, lišejníky, sporé byliny a drobné keříky vytvářely obraz typické bezlesé tundry. S nastávajícím oteplením se většina druhů původních dřevin postupně navracela do hranic svých areálů a na území střední Evropy vznikaly typické opadavé listnaté lesy. Při tomto „pendlování“, ke kterému docházelo i v předcházejících dobách ledových a meziledových, zůstávaly mnohé druhy rostlin tak říkajíc „na cestě“ a flóra v našich krajích postupně zchudla.

Dominantním druhem byl v té době v přirozených lesích střední Evropy buk lesní (Fagus sylvaticus). Čistě bukové nebo smíšené bukové porosty pokrývaly převážnou většinu lesní půdy. Bukové lesy prospívaly stejně dobře na vápenitém podloží jako na podloží kyselém, které tvořily granity, ruly či křemenné pískovce. Na vápenitých půdách se pod buky vytvořilo neobyčejné bohaté bylinné a křovinné patro oplývající množstvím rozmanitých druhů rostlin, na kyselých půdách byl podrost naproti tomu o poznání chudší. Buky byly často doprovázeny dubem letním (Quercus robur) a dubem zimním (Quercus petraea). Podíl dubů byl vyšší zejména na vlhčích vápenitých stanovištích, kde příměsí habru obecného (Carpinus betulus) vznikala asociace habro-dubová. Ve středních horských polohách přistupovaly k bukům jedle bělokoré (Abies alba) a vznikaly lesy jedlo-bukové, případně i čistě jedlové, které jsou typické pro Schwarzwald, Český les a Švýcarské Alpy.

Dnes v důsledku řízeného lesního hospodářství široce rozšířený smrk ztepilý (Picea abies) byl v té době omezen pouze na vyšší horské polohy. Pro extrémně vlhká stanoviště byly charakteristické olše (Alnus) a břízy (Betula). Borové lesy (Pinus) se rozkládaly především na chudých písčitých půdách severních oblastí střední Evropy.

Podle odhadů vědeckých pracovníků Spolkového úřadu pro ochranu přírody tvořily buky a bukové porosty ve střední Evropě po skončení poslední doby ledové asi 66 % veškeré přirozené vegetace, podíl dubů a smíšených dubových lesů byl asi 22 %, louky zaujímaly asi 10 % a podíl jehličnatých lesů činil pouze asi 1 %. V současné době tvoří převážnou část větších lesních porostů střední Evropy pouze čtyři skupiny dřevin: buk lesní (Fagus sylvatica), duby (Quercus), smrk ztepilý (Picea abies) a borovice (Pinus).

Pozn. překl.: Procentuální složení lesních porostů podle druhů dřevin je v České republice v současnosti následující: smrk 52 %, borovice 18 %, buk 7 %, dub 6 %, modřín 3 %, jedle 1 %, ostatní listnaté dřeviny 13 %. Pro srovnání – skladba lesních dřevin v Německu je takováto: smrk 32,5 %, borovice 27,7 %, buk 14 %, dub 8,6 %, modřín a douglaska 4,3 %, jedle 1,6 %, ostatní listnaté dřeviny 11,3 %. Z toho je vidět, že nadpoloviční většinu porostů tvoří jehličnaté monokultury! Naštěstí se lesníci snaží v současnosti tento poměr pozměnit ve prospěch přírodě blízkých smíšených lesů, avšak je to velmi dlouhodobý proces.

Vznik lesa

Každý les prochází cyklickým vývojovým procesem, který počíná zmlazením (obnovou) buď náletem, nebo výsadbou, po němž následuje fáze výběrná s obdobími nárostu, mlaziny, tyčkoviny, tyčoviny a vrcholící fází optima, kdy kmenovina dosahuje optimálního věku. Pak již následuje stárnutí a přirozený rozpad.

Zmlazení charakterizuje nesčetné množství semen, klíčních rostlinek a semenáčků, které v prudkém růstu závodí o dostatek světla, vláhy a živin. Ve fázi nárostu vzniká hustý porost vysoký 50–150 centimetrů, ve kterém se větve jednotlivých rostlin překrývají a dochází k silné mezidruhové i vnitrodruhové konkurenci. Rostliny si vzájemně stíní a také kořenové systémy si navzájem odčerpávají vodu a živiny. V důsledku toho slabší jedinci hynou a počet živých jedinců se drasticky snižuje – dochází k autoredukci. K boji o růstový prostor dochází i ve fázi mlaziny, tyčkoviny a tyčoviny a počet přeživších jedinců se stabilizuje až ve fázi optimálního růstu kmenoviny. Tehdy malý počet přeživších jedinců dorůstá své maximální velikosti. V dlouhé fázi stárnutí začínají první stromy odumírat a ve fázi přirozeného rozpadu zůstávají v porostu již jen některé zdravé stromy, zatímco ostatní padají a svou hmotou vytvářejí v podrostu vhodné podmínky pro opětovné zmlazení. Sled událostí ve vývoji lesa se označuje jako „malý vývojový cyklus lesního porostu“.

Vývojový cyklus lesních stromů na příkladu jednoho dubu. Bez přítomnosti „mrtvého dřeva“ budou v průběhu staletého vývoje lesa chybět komponenty důležité pro jeho růst. Pokud je les ponechán přirozenému vývoji, prochází neustále se opakujícím cyklem: (1) zmlazení, (2) nárost, (3) období optimálního růstu, (4) stárnutí, (5) rozklad.

Na rozdíl od lesů obhospodařovaných klasickým lesnickým způsobem neprochází přirozený les, nebo lépe prales, těmito vývojovými stadii najednou na velkých plochách, ale na malých ploškách vytvářejících jakousi mozaiku. Proto vzniká na malém prostoru mimořádně různorodé životní prostředí. Každý jednotlivý strom prožívá celý svůj vývojový cyklus od semenáčku až po hromádku zpráchnivělého dřeva. Ke konci svého života mají třistaleté buky lesní či osmisetleté duby letní kmeny impozantního průměru, ale na stále živém a rostoucím stromu již začínají některé jeho části odumírat. Ve stadiu stárnutí a rozkladu může množství mrtvého dřeva v pralese tvořit až 40 % celkové výměry hmoty dřeva. Organismy žijící ve dřevě – xylobionti (z řeckého xylos, což znamená dřevo, a bios, což je život), mezi které patří asi 1500 druhů hub a 1400 druhů brouků, měly jistotu, že v různém stupni rozkladu dřeva naleznou vždy nové zásoby živin, a to po celá tisíciletí. Nepříznivé události, jako jsou sněhové a ledové polomy nebo údery blesku, obvykle zasáhnou v různověkém porostu jen malou plochu a mezery, které tím vzniknou v zápoji korun stromů, jen přispějí k bohatší struktuře porostu. Lesní požáry, laviny a vichřice vytvářejí v uzavřených lesních porostech stále znovu a znovu prosluněné mýtiny, které jsou důležité pro přežití teplomilných druhů živočichů a rostlin.

Tento tzv. velký vývojový cyklus lesního porostu se sice podobá „malému vývojovému cyklu“ a vede i k podobnému výsledku, cesta je však poněkud jiná – nejprve se na uprázdněné ploše usídlí pionýrské dřeviny, jako jsou břízy, které budou po delší době opět vystřídány klimaxovými druhy dřevin, nazývanými také dřeviny ustáleného lesa. Hustý porost „dravějších“ světlomilných druhů rostlin, jako jsou vrbovky (Epilobium), ostružiník maliník (Rubus idaeus) nebo bezy (Sambucus), může sice proces obnovy lesa zpomalit, ale nikdy zcela zastavit. Typickým stadiem „velkého vývojového cyklu“ jsou pionýrské dřeviny, které vytvářejí „les přípravný“, po němž následuje „les přechodný“ a nakonec opět „les ustálený“ s druhy dřevin typickými pro daný druh stanoviště. Zvláště obtížnou překážkou pro zmlazení lesa jsou velkoplošné porosty ostružiníků (Rubus sectio Rubus) a některých travin, jako je metlice trsnatá (Deschampsia cespitosa) nebo třtina křovištní (Calamagrostis epigejos). V takových případech mohou semenáčky stromů často vyklíčit jen na ležícím ztrouchnivělém dřevě (zmlazení lesa). Padlé stromy a ležící mrtvé dřevo vůbec poskytují z tohoto hlediska pro zmlazování lesa mimořádně vhodné podmínky.

Přirozený bukový les byl optimálně přizpůsoben svému stanovišti, a proto byl značně odolný vůči nepříznivým vlivům, takže téměř nedocházelo k jeho masovému napadení nejrůznějšími „škůdci“. Dokonce i v čistě bukových porostech bývaly stromy různého stáří, takže bučina byla dostatečně různorodá a neexistovaly v ní obrovské plochy stejnověkých stromů, jako je tomu v užitkových lesích. Panovala zde obrovská různorodost všech organismů, mezi kterými existovaly spletité vazby a docházelo v nich k samoregulaci. Tak i v případech masivního narušení přírodní rovnováhy došlo záhy k jejímu obnovení. Jako součást potravní sítě měl každý organismus ve složitém systému ekologických vztahů své místo a každé dělení organismů na „užitečné“ a „škodlivé“ bylo absurdní.

Teorie „megaherbivorů“

Jiná teorie, vztahující se ke vzniku a vývoji pralesů, je tzv. teorie megaherbivorů (z řeckého „megas“, velký, latinského „herba“, bylina, a „vorare“, polykat, pojídat). Ta se zabývá možnými vlivy velkých býložravců na vývoj vegetace a krajiny. Podle této teorie byla střední Evropa původně pokryta rozsáhlými travnatými porosty, nikoli pralesy. jak se obvykle soudí. Druhy rostlin rostoucí v uzavřených lesních komplexech dnes totiž tvoří jen nepatrnou část středoevropské flóry, zatímco většina druhů pochází z otevřené nebo polootevřené krajiny a jen těžko by mohly přežít a vyvíjet se v téměř neprostupných lesních porostech. Tato skutečnost tedy hovoří ve prospěch teorie „megaherbivorů“.

Střední Evropa byla v meziledových dobách osídlena množstvím velkých býložravců. Některé z následujících druhů, které jsou dnes již vyhubeny, nebo se stáhly vysoko na sever, mohly u nás přežít do současnosti, nebýt klimatických změn a vlivu člověka v dobách ledových a meziledových. Jedná se například o divoké koně, losy, soby, pratury, zubry a případně i mamuty, srstnaté nosorožce, veledaňky, kozy bezoárové či divoké ovce.

Tato zvířata patřila v našich končinách v dobách meziledových k běžné fauně a prokazatelně přežila několik velkých dob ledových. Teprve po skončení poslední doby ledové, když se ve střední Evropě rozšířil člověk moudrý (Homo sapiens sapiens), byla vyhubena nebo zatlačena do jiných oblastí.

Někteří velcí býložravci, jako jsou jeleni, srnci, divoká prasata, kamzíci či alpští kozorožci, se však přítomnosti člověka tenkrát přizpůsobili a obývají střední Evropu dodnes.

Současné lesní hospodářství

K dnešnímu vzhledu našich lesů značnou měrou přispěly někdejší způsoby lesního hospodářství. V dřívějších dobách bývalo zvykem vyhánět do lesů na pastvu stáda prasat, hovězího dobytka či koní, aby se napásla na žaludech, bukvicích, listí a výhoncích stromů. To způsobilo, že vznikala otevřená krajina parkového vzhledu se starými, osaměle stojícími stromy, které vynikaly vysokým podílem odumřelých větví, tedy „mrtvého“ dřeva. Ve zbytcích takových vypásaných lesů lze dnes nalézt mnoho druhů stromů nacházejících se na Červených seznamech, a to zvláště mezi dřevokaznými organismy (xylobionty).

V roce 1713 sepsal Hans Carl von Carlowitz své stěžejní dílo, obsáhlý spis „Sylvicultura oeconomica neboli Zpráva a návod, jak pěstovati lesní stromy způsobem k přírodě šetrným“, které je základní dílem lesnické literatury. Bohužel, po dlouhý čas uplatňovaný koncept zaměřený výhradně na co nejvyšší produkci dřeva vedl nakonec k dnešnímu, přírodě velmi vzdálenému vzhledu našich lesů a brzy přinesl i množství problémů.

Z pohledu xylobiontů přestaly v lesích téměř existovat fáze stárnutí a rozkladu s bohatstvím odumřelého dřeva, které je tak důležité pro jejich přežití. Lesníci ignorovali společenstva dřevin typická pro určitá stanoviště a na některých místech částečně zaváděli pro střední Evropu cizí druhy stromů. Kvůli cílenému výběru zaměřenému hlavně na ekonomická hlediska se genetická základna vysazovaných stromů neustále zužovala. Mýtný věk (doba od vysazení stromu do jeho poražení) se dostal hluboko pod přirozenou délku života stromů, takže nemohly ani zdaleka dosáhnout věku potřebného k vytvoření větších dutin, tolik potřebných pro doupné živočichy, hrající důležitou roli v ekologii lesa. Odumírání některých částí stromů je přirozený, celkem nevýznamný projev procesu stárnutí, avšak aby se tomu zabránilo, byly prosychající stromy předčasně poráženy. Nepřetržitá nabídka mrtvého dřeva v různých stupních rozkladu přestala v lese prakticky existovat a silné odumřelé kmeny z něj zmizely zpravidla úplně.

Ve jménu „likvidace odpadu“ je mrtvé dřevo po poražení stromů z lesa odstraňováno a les je tak připravován o cenné živiny. Částečně bývá pak tento problém „vyřešen“ umělým hnojením. Strukturální rozmanitost lesů samozřejmě těmito zásahy drasticky poklesla. Stejnověké monokultury, obvykle smrkové, které navíc rostou na nevyhovujících, cizích stanovištích, jsou mimořádně citlivé na nepříznivé události, jako jsou bouře, období sucha nebo znečištění ovzduší. V takových porostech nevzniklo druhově bohaté bylinné a keřové patro, změnila se struktura půdy a byl narušen přirozený koloběh vody. Oslabené a částečně již poškozené porosty potom často padají za oběť kůrovci (Ips typographus). V tisku se pak navíc objevují zkreslené zprávy, které mnohdy objektivní pohled na věc značně ztěžují. Mrtvé stromy a mrtvé dřevo vůbec vzbuzují strach, že jsou nástupištěm armády „škůdců“. Přitom ve většině našich bukových lesů se nachází okolo 15 plnometrů mrtvého dřeva na hektar, zatímco v pralese převyšuje tato hodnota 250 plnometrů na hektar! K tomu, aby les naplňoval požadavky rozmanitých xylobiontů na životní prostor a živiny, je zapotřebí, aby v lese zůstalo zachováno nejméně 100 plnometrů mrtvého dřeva na hektar.

Ochrana přirozených lesních porostů

Pojem „přirozený lesní porost“ či „přirozený les“ vede zcela nutně k otázce, zda existuje také „nepřirozený les“. Jak lze tedy „přirozený les“ – v poslední době se u nás užívá spíše termín „přírodě blízký les“ – definovat? Zjednodušeně řečeno je les blízký přírodě protikladem našeho dnešního hospodářského lesa. Buď se od počátku vyvíjel jen s malými, nebo dokonce žádnými lesnickými zásahy, nebo ho lidé po celou dobu jeho existence ani nezamýšleli využívat ke svému prospěchu a les byl ponechán sám sobě.

V německém právním řádu jsou cenné lesní porosty chráněny pod pojmem „Naturwaldreservat“ od dalších zásahů člověka a zejména pak před jejich hospodářským využitím. Poněkud zavádějící však je, že se pro tyto rezervace v jednotlivých spolkových zemích, ale i ve Švýcarsku a Rakousku používají i termíny Naturwald, Naturwaldzelle, Naturwaldparzelle, Naturwaldreservat, Totalreservat či Bannwald, což jsou vlastně synonyma. Pozn. překl. Český Zákon o ochraně přírody a krajiny č. 114/1992 Sb. podobný termín nevymezuje a cenné lesní celky, např. pralesy, jsou chráněny podobně jako ostatní přírodně cenná území v síti přírodních památek (PP), národních přírodních památek (NPP), přírodních rezervací (PR), národních přírodních rezervací (NPR), národních parků (NP) či chráněných přírodních oblastí (CHKO).

První pralesní rezervace na evropském kontinentu (v tehdejším rakouském císařství) vyhlásil hrabě Buquoy na svém novohradském panství v Čechách. Pozn. překl. Staly se jimi Hojná voda a Žofínský prales, jejichž ochrana byla vyhlášena 28. srpna 1838. O málo mladší je rezervace Boubínský prales, vyhlášená v roce 1858 na podnět lesníka Johna knížetem Schwarzenbergem. V roce 1911 byla v Bádensku-Württenbersku vyhlášena první lesní rezervace na území dnešního Německa, a to Wilder See-Hornisgrinde, kterou v roce 1914 následovalo chráněné území Höllbachspreng v Bavorsku.

V Německu je v současné době 742 přírodních rezervací lesního charakteru o celkové rozloze 33 867 hektarů (údaj z roku 2012). V Rakousku se nachází 188 obdobných chráněných území o celkové rozloze 8470 hektarů (stav v roce 2012). Ve Švýcarsku je podíl přirozeného lesa na celkové lesní výměře v současné době 0,87 % a nachází se tam 52 rezervací s celkovou rozlohou přibližně 10 708 hektarů (stav v roce 2011).

Přírodě blízký stav lesů v přírodních rezervacích umožňuje jejich základní vědecký výzkum. Vzhledem k tomu, že zde aktivně nepůsobí neustálý vliv člověka, mohou tu být sledovány a zkoumány přirozené vývojové cykly. Právě kontinuální změny jsou pro tyto procesy zásadním kritériem. V hospodářsky využívaných lesních porostech je přírodním procesům bráněno nebo je alespoň jejich působení značně sníženo, takže stromy mohou pouze ve výjimečných případech dokončit své životní cykly. Do značné míry jsou neprobádané také reakce lesa na přírodní katastrofy, jako byly následky silných bouří Wiebke (1990) a Lothar (1999). V oblastech, kde byly polomy způsobené bouřemi ponechány bez zásahů člověka, bylo v posledních 20 letech pozorováno a podrobně analyzováno přirozené zmlazení lesa. Summa summarum lze výsledky těchto výzkumů zhodnotit – i když s určitou dávkou jízlivosti – takto: Pro optimální přirozenou regeneraci lesních porostů je nejlepší, pokud se člověk drží od lesa co nejdále. Z pohledu lesa totiž takové přírodní „katastrofy“ v žádném případě katastrofami nejsou. V lesních rezervacích lze získat také odpovědi na otázky související s dosud nedostatečně známými dopady klimatických změn a znečištění ovzduší na lesní porosty. Dokonce i lesnická věda se od lesa může naučit pár triků, pokud jde o přirozený proces zmlazení.

Přírodní rezervace mohou sloužit rovněž jako rezerva, jako jakási „genetická banka“, či určité refugium pro všechny ohrožené druhy, které jinde jen stěží naleznou vhodné niky pro život. V hessenské přírodní rezervaci „Niddahänge östlich Rudingshain“, což jsou chráněné porosty buku lesního na čedičovém kopci Vogelsberg, byl na svahu obráceném k východu zaznamenán soupis úžasně rozmanitého přírodního společenstva, který obsahoval 139 druhů cévnatých rostlin a 1998 druhů živočichů, mezi nimiž bylo i 171 druhů z Červeného seznamu. Mezi 938 druhy zaznamenaných brouků bylo nalezeno 25 druhů, které byly v Hessensku považovány více než 50 let za nezvěstné. A to je bukový les pokládán za druhově chudý! K tomuto druhovému bohatství zcela určitě přispívá i trvalá přítomnost „mrtvého“ dřeva pocházejícího z polomů z roku 1990. Z dalších systematických skupin byli zaznamenáni měkkýši, a to jak plži, tak i mlži, svinky, žížaly, pavouci, mnohonožky, pisivky, sekáči, třásnokřídlí, křísové, ploštice, mšice, srpice, chrostíci, širopasí, štíhlopasí, motýli, obojživelníci, plazi, ptáci a drobní savci.

Odhady na základě tohoto soupisu předpokládají, že na ploše 42 hektarů lesa může žít až 4500 druhů živočichů, pokud se tam vyskytuje dostatečné množství mrtvého dřeva. To je číslo, které odpovídá přibližně jedné desetině všech živočišných druhů vyskytujících se ve střední Evropě. Mínění o minimální velikosti přírodní rezervace se značně rozcházejí. Mnoho ochranářských organizací považuje 100 hektarů za nejnižší hranici, přičemž s rostoucí velikostí vzrůstá i strukturální rozmanitost, počet druhů rostlin i živočichů, a také ekologická stabilita chráněné plochy. Plný potenciál chráněných oblastí lesa se však může rozvíjet jen tehdy, pokud jsou propojeny s hospodářskými lesy, ve kterých mají své místo nejen komerční, ale také ekologické aspekty.

Moderní člověk často opět vyhledává kontakt s přírodou, což je dobře, neboť jen to, co jsme se naučili znát a milovat, budeme v budoucnu chránit. Lesnická pedagogika může při výchově nové generace přehodit výhybku. Učení se všemi smysly a vědomý zážitek z volně se rozvíjející přírody je zásadní a určující pro veškerý další vývoj.

Je mrtvé dřevo škodlivé?

Bez ohledu na výsledky vědeckých zjištění se předsudky vůči „mrtvému“ dřevu udržují mezi širší veřejností s úžasnou vytrvalostí. Některé z těchto stereotypů si proto probereme podrobněji níže.

1. „Mrtvé“ dřevo dělá v lese nepořádek

Toto prohlášení je výrazem naprosto zkresleného obrazu, vyvolaného vzhledem našich, tak často sterilních lesů. „Pořádek“ je však v přímém protikladu strukturální rozmanitosti, a proto není součástí přirozeného ekosystému. Optimalizované lesní kultury zaměřené na vysoký výnos dřeva, nejčastěji v podobě smrkových monokultur, se však stále těší velkému zájmu. Jejich interiér přitom vypadá prázdně – obvykle chybí bylinné i keřové patro, nicméně homogenní populace smrků, které jsou pravidelně vzdáleny jeden od druhého, vyvolává dojem uspořádanosti. Tady vládne pořádek! Cenou je však nemocný, křehký ekosystém, který může přežít pouze díky masivním zásahům lidí. Je to vlastně takový botanický protějšek chovu slepic v těsných drátěných klecích a zcela jistě by se takový způsob pěstování lesa neměl stát v žádném případě naším ideálem!

Útočiště pro pralesní relikty mezi xylofágními brouky

Pojmem „pralesní relikt“ lze označit takové druhy xylofágních brouků, které mají zvláště vysoké požadavky na kvalitu mrtvého dřeva v různých stupních rozkladu. Jako xylobionty pak označujeme druhy brouků, které žijí výhradně ve dřevě. Náleží k nim kupříkladu tesařík obrovský (Cerambyx cerdo) či potemník (Neatus picipes) z čeledi Tenebrionidae. Mimořádně cenné je pro tyto brouky dřevo prohřáté sluncem, silné kmeny a doupné stromy. Významné také je, aby zde bylo zastoupeno dřevo ve všech fázích rozkladu, od mírně proschlých, ještě živých stromů až po zcela zpráchnivělé zbytky kmenů. Taková stanoviště často přetrvávají stovky let a bývají pozůstatkem vypásaných lesů. Je podivuhodné, že se taková stanoviště zachovala někdy i uprostřed velkých měst (vídeňský Prátr, pražská Stromovka, pozn. překl.), kde člověk – zcela neúmyslně – vytvořil náhražku původního přirozeného lesa.

Výskyt reliktních pralesních brouků je jedním z měřítek kvality životního prostředí. Přítomnost těchto druhů brouků bývá zpravidla spojena s výskytem neméně vzácných druhů ostatních živočichů, rostlin i hub. Ochrana, rozvoj a propojování takových cenných stanovišť biokoridory je proto důležitým cílem ochrany přírody.

Každý, kdo má příležitost si takové stanoviště důkladně prohlédnout, měl by ji rozhodně využít. Pohled na prastaré stromy a pozůstatky kmenů, jejichž životní cyklus nerušeně skončil, je fascinující a emocionální zážitek. Mrtvé dřevo působí svým kouzlem na pozorovatele, který je připraven vnímat tuto nespoutanou krásu s obdivem, úžasem a radostí.

2. „Mrtvé“ dřevo je ošklivé

Kdo někdy navštívil Národní park Šumava či Národní park Bavorský les a tam zažil, jak by přirozený les v ideálním případě mohl vypadat, může jen obtížně takovýto výrok pochopit. Staré, sluncem vybělené kmeny padlých stromů, bizarní pařezy, malebné vousy lišejníků a rozsáhlé polštáře mechů, které zastírají již jen slabě znatelné tvary padlých kmenů, nabízejí divákovi krásu zcela zvláštního druhu.

Každý mrtvý strom je jedinečný a mohl by vyprávět svou zcela zvláštní historii. Je obdařen drsnou, někdy až nevlídnou krásou, která se před člověkem otevírá až na druhý pohled. Na tuto podívanou není většina lidí připravena a zpravidla musí překonat počáteční odpor. Toto rozhodnutí však stojí za to. Vnímání krásy vždy záleží na oku diváka. Mnoho návštěvníků národních parků do nich přichází zpočátku jen ze zvědavosti, protože neporušená příroda je ve střední Evropě již tak vzácná. Kdo se však jen trochu seznámí s významem „mrtvého“ dřeva pro les a pozná jeho důležitost pro životní prostředí, tomu nemůže uniknout ani jeho nekonvenční krása a půvab.

3. „Mrtvé“ dřevo poskytuje stanoviště pro škůdce

Podíl takzvaných škůdců mezi živočichy v mrtvém dřevě tvoří méně než jedno procento druhů. Z obávaných „kůrovců“ způsobuje vážnější škody pouze lýkožrout smrkový (Ips typograpus), ale vedle něj žije v odumírajícím a mrtvém dřevě ještě více než 100 druhů kůrovců „neškodných“. Ale i lýkožrout smrkový je zcela normální součástí lesního ekosystému, kde napadá těžce nemocné a oslabené stromy. „Škůdcem“ se stává až ve zcela nepřirozených podmínkách, které pro něj vytvořil člověk. Druhově chudé smrkové monokultury z geneticky cizích semen, vysázené navíc na nevhodných stanovištích, jsou ekologicky velmi nestabilní. Stačí pak znečištění ovzduší, sucho nebo bouře, aby stromy byly natolik oslabeny, že se stanou vhodným prostředím pro masový rozvoj lýkožroutů smrkových. Problém však není ani tak v broucích, jako v lidech! V ekologicky zdravém smíšeném lese s různorodou věkovou strukturou a bohatou nabídkou mrtvého dřeva nemůže k rozvoji lýkožroutů v takovém děsivém měřítku nikdy dojít. Mrtvé dřevo, které je starší než jeden či dva roky, již není lýkožroutem napadáno, a nepředstavuje proto žádné nebezpečí. Jeho odstranění by lýkožrouti dokonce jistě uvítali, neboť se v něm vyvíjí množství jejich nepřátel – parazitičtí lumci a chalcidky, různé plísně, roztoči, mravenci, pestrokrovečníci mravenčí, kornatci, lesknáčci, střevlíci, mršníci či dlouhošíjky.

Vyšší biologická rozmanitost a větší počet nejrůznějších mezidruhových vztahů v ekosystému zaručují, že je stabilnější. Vysoký podíl odumřelého dřeva může proto kalamitním stavům účinně zabránit. Ohniska výskytu „škůdců“ se i bez zásahu člověka po nějaké době sama vyčerpají a obnoví se ekologická rovnováha, jinak by les nemohl přežívat již miliony let.

4. Jen „mladý“ les je krásný

Prostřednictvím bohatě podporované reklamy se bohužel v poslední době šíří kult mládí jako mor. Pracně vytvořený obraz „vrásek“ jako nepřítele poskytuje kosmetickému průmyslu a plastické chirurgii pohádkové příjmy. V některých kruzích jsou již na černé listině i vrásky ze smíchu a „Papá Botox“ je vždy připraven to napravit. Stáří a smrt jsou tabu a jsou z našich všedních dnů křečovitě vytlačovány.

Tento pochybný úhel pohledu je kuriózním způsobem částečně uplatňován také při pozorování přírody. Odumřelý strom je považován za památník pomíjivosti a vzbuzuje v nás stísněnost, což se nehodí do našeho obrázku superzdravého světa. Přitom by mohl v ideálním případě naopak přispět k potlačení této pštrosí politiky, která vede jen k zavírání očí před skutečností. „Mrtvé“ dřevo neznamená konec, dokonce právě opak! Svou smrtí vytváří strom vhodné životní prostředí pro život téměř neomezeného počtu organismů.

Z hlediska ochrany životního prostředí může tedy být posmrtně cennější, než kdy byl během svého života. V průběhu let, někdy dokonce i staletí, se krok za krokem navrátí do koloběhu látek a při každém kroku vytváří nová a nová stanoviště pro celou řadu živočichů, hub i rostlin. Obrázek semenáčku stromu, který na zcela zetlelém kmeni vyráží ke světlu, má velmi hluboký symbolický obsah. Konec přechází plynule v začátek ve věčném koloběhu, do kterého jsme zapojeni i my. A to je výhled velmi uklidňující!

5. Mrtvé dřevo je „nebezpečné“

Staré a mrtvé stromy, které k nedotčenému lesu neodmyslitelně patří, přinášejí pochopitelně v případě odumřelých, avšak ještě stojících stromů určitá rizika. Ale není třeba vylévat z vaničky s vodou i dítě! Ze strachu z potenciální odpovědnosti někteří vlastníci lesů proschlé stromy zcela nekompromisně prořezávají podle hesla: Kde není žádný strom, nebude žádná pojistná událost. V národních parcích se naproti tomu odstraňují jen zvláště nebezpečné větve v bezprostřední blízkosti cest. Současně jsou návštěvníci na tabulích upozorňováni, že za silného větru je vstup do lesa povolen pouze na vlastní nebezpečí. Obecně vzato by měla být otázka odpovědnosti nově definována a osobní odpovědnost návštěvníků přírody více zdůrazněna. Každý pobyt venku s sebou nese rizika, a tak dobře propracovaná bezpečnostní opatření budou mít vždy svůj význam. Padající kamení, lavina, úder blesku, pád stromu nebo větve jsou události, kterým se nelze vždy vyhnout, avšak návštěvník přírody může své osobní riziko minimalizovat rozumným chováním. Konec konců bylo by naprosto absurdní, kdyby měl třeba vlastník lesa kvůli otravám houbami povinnost preventivně všechny jedovaté houby vysbírat. Každý, kdo v přírodní rezervaci opustí cestu nebo po ní půjde v době, kdy je to zakázané, či se pohybuje uprostřed lesa za bouře, činí tak na vlastní riziko.

Ekologický význam mrtvého dřeva

Mrtvé dřevo jako životní prostor

Existuje jen několik málo dalších biotopů s podobnou, téměř nevyčerpatelnou strukturální rozmanitostí, jakou má mrtvé dřevo. To může být stojící nebo ležící, na plném slunci nebo ve stínu, napadené houbami, hnědou či bílou hnilobou nebo nenapadené, zuhelnatělé, suché, mokré nebo zaplavené. Může pocházet z listnatých nebo jehličnatých stromů, může být tvrdé nebo měkké, mohou ho tvořit tenké větvičky, silné větve nebo kmeny, borka, kůra, běl nebo jádrové dřevo, pahýly stromů, pařezy, úlomky kmenů a větví, suché koruny stromů, kořeny, doupné kmeny, trouch, dutiny datlů, náteky pryskyřice, borové a smrkové šišky, hnízda mravenců a vos, dřevnaté plodnice dřevokazných hub, požerky a trus xylofágního hmyzu – seznam by bylo možné prodlužovat téměř donekonečna.

Každý z těchto „mikrobiotopů“ je ovlivňován bezpočtem faktorů, jako je mikroklima, síla a druh dřeva, stupeň zetlení nebo typ kolonizace plísněmi. V dosud stojícím odumřelém kmeni panují kupříkladu jiné podmínky v blízkosti země a jiné v koruně. Ačkoli jde na první pohled o homogenní životní prostředí, liší se tato dvě místa výrazně teplotou i vlhkostí. Ve stínu ležící pata kmenu se často vyznačuje stálou vlhkostí a poměrně mírným mikroklimatem, zatímco v horní části kmene dochází působením slunce a větru k silným výkyvům. Vysoké teploty a sucho se zde střídají se zimou a vlhkostí. Různé mikroklimatické podmínky v různých částech kořenů, kmene a koruny přecházejí plynule jedna v druhou a vytvářejí tak i ve středně velkém odumřelém stromu nespočet nik pro nejrůznější organismy. Tato široká škála různých životních podmínek snižuje konkurenci mezi obyvateli jednotlivých nik a každé stanoviště může být osídleno druhy specializovanými právě na podmínky, které na něm panují. Lví podíl organismů osidlujících u nás odumřelé stromy tvoří brouci (asi 1400 druhů) a houby (asi 1500 druhů). Vedle přibližně 500 druhů dvoukřídlého hmyzu (hlavně komárů a much) a dalších početných zástupců ostatních hmyzích skupin tu lze nalézt mechy, lišejníky, pavouky, svinky, plže, obojživelníky, třeba mloka skvrnitého, plazy, například zmije, ale také ptáky a savce, jako jsou například netopýři či hlodavci uzavírající toto společenstvo. Každá skupina těchto živočichů si pro sebe našla v odumřelém dřevě vhodnou niku. V lesnické praxi dlouho vžitý přístup, považující mrtvé dřevo za odpad, který je nutno z lesa beze zbytku odstranit, je z tohoto úhlu pohledu již absurdní.

Mrtvé dřevo jako zásobárna živin

Živiny, které strom během svého života nashromáždí, použije k vytváření květů, plodů a listů či jehlic a tím jsou částečně ztraceny, i když je strom do značné míry „recykluje“ z rozloženého opadu opětovným zapojením do koloběhu látek. Podstatná část zbývajících živin je však uložena v podobě dřeva, kůry a borky a poté, když strom jako celek odumře, jsou různými živočichy a dalšími organismy rozloženy na jednoduché sloučeniny, které se postupem času mohou opět beze zbytku zapojit do koloběhu látek v přírodě. Velké množství živin a dusíku je v prvních fázích rozkladu vázáno v myceliu dřevokazných hub.

Jeden kubický metr živých bukových větví o hmotnosti přibližně 750 kg obsahuje přibližně 2,5 kg draslíku, hořčíku a vápníku. Pod mrtvou borkou leží živoucí část stromové kůry (lýko), prostřednictvím které jsou zásobní látky – hlavně cukry – vytvořené fotosyntézou v koruně stromu transportovány do kořenů. Lýko kromě toho obsahuje také bílkoviny a škroby. Vnější – bělová – vrstva dřeva obsahuje vodivá pletiva, která na oplátku transportují prostřednictvím kořenů z půdy do koruny – tj. opačným směrem – vodu a živiny. Vzniklé asimiláty, tj. cukry a škroby, se ukládají ve dřevě.

Energeticky bohaté a snadno se štěpící sloučeniny obsažené v lýku a bělové dřevo jsou rychle degradovány plísněmi a bakteriemi. Lehce dostupná potrava, kterou čerstvé dřevo představuje, láká i značné množství hmyzích specialistů, jako jsou kůrovci a tesaříci. Proč složité makromolekuly nevyužít, když je to tak snadné! Díky velkému zájmu o tento zdroj potravy však brzy dochází k jeho vyčerpání a specializovaní brouci jsou nuceni záhy se poohlédnout po novém stanovišti. Hmyz osidlující čerstvé dřevo je proto velmi mobilní a při hledání vhodných stanovišť ulétne mnoho kilometrů.

Příčný řez kmenem jalovce – každá vrstva má pro život stromu nezastupitelnou funkci. Kambium umožňuje tloustnutí kmene, korkové kambium (je přítomné pouze u dvouděložných rostlin, jako je jalovec) odděluje živou část stonku od vnějšího prostředí. Lýko transportuje cukry vytvořené fotosyntézou do kořenů, bělové dřevo zprostředkuje transport vody a živin z kořenů do koruny stromu.

Zpracování zbývajících části dřeva již pokračuje mnohem pomaleji a nabízí houbám i hmyzu živiny na dlouhá desetiletí, v případě trouchu v dutinách živých dubů dokonce na staletí. Rozklad topolů, bříz a vrb trvá 10 až 20 let, buku a borovice 30 až 50 let, nezničitelný dub vydrží až 80 let.

Úloha mrtvého dřeva při tvorbě humusu

Tlení dřeva a tvorba humusu je proces trvající desítky let, při kterém musejí být komplexní makromolekuly celulózy, hemicelulózy a ligninu postupně degradovány na jednodušší sloučeniny. Klíčovou roli při těchto procesech hrají houby, protože mají – kromě bakterií – jako jedny z mála organismů nezbytné enzymatické nástroje schopné rozložit tyto velmi odolné organické sloučeniny na větší počet „stravitelnějších“ částí. Konečné produkty tohoto rozkladu reagují v půdě opět na komplexní, chemicky velmi různorodé makromolekuly humusových látek. Ty se vážou na jílovitý podíl minerálního podkladu a vytvářejí stabilní tzv. humuso-jílovité komplexy, v nichž spojení organických a anorganických látek podmiňuje drobkovitou strukturu půdy. Stabilní pórovitá struktura umožňuje cirkulaci vzduchu a vody v půdě a zabraňuje jejímu zbahnění a erozi. Jíl váže svým záporně nabitým povrchem minerální látky, jako je draslík, vápník či hořčík, a v podobě kladných iontů zabraňuje jejich vyplavování srážkovou vodou. Takto uložené minerální látky mohou být podle potřeby opět čerpány kořenovými systémy rostlin.

Mikroklimatické podmínky v bezprostředním okolí mrtvého dřeva

Především silné kmeny a větve v pokročilém stadiu rozkladu tlumí ve značném rozsahu výkyvy teploty a vlhkosti a zajišťují tak relativně stálé mikroklimatické podmínky i ve svém bezprostředním okolí. Zetlelé, houbami prorostlé dřevo se chová jako obří houba a dokáže absorbovat velké množství tekutiny. V horkých dnech se značné množství tekutin odpařuje a ochlazuje okolí, v chladných dnech se odpařuje méně a udržuje v okolí vyšší vlhkost a zabraňuje vysychání. Pro mnoho vlhkomilných živočichů, jako jsou obojživelníci a plži, tak vytváří optimální podmínky pro život a poskytuje jim i vhodné úkryty. Osluněný povrch padlých kmenů se naopak dosti rychle ohřívá, což vyhovuje plazům, a na jaře se navíc rychle zbavuje sněhu.

Mrtvé dřevo jako ochrana proti erozi a lavinám

Plochy, z nichž byly odstraněny následky velkoplošných polomů způsobených vichřicemi, působí často jako měsíční krajina. Nasazení těžké techniky způsobuje zhutnění půdy a vyježdění hlubokých kolejí, což na mnoho let silně naruší cirkulaci vzduchu a vody v půdě. Na příkrých svazích může v důsledku toho docházet k sesuvům lavin.

Pokud zůstanou plochy postižené větrnými polomy neuklizené, sněhové splazy a laviny na nich nevznikají tak často a jejich škodlivé následky jsou výrazně nižší. Ochranný účinek neodklizených ploch je ještě po 30 letech vyšší než na srovnatelných svazích, kde bylo dřevo odklizeno těžkými stroji. Zejména vzájemně zaklíněné kmeny dokáží účinně zastavit valící se kameny, sesuvy půdy či sněhové laviny. Polom způsobený větrnou smrští chrání terén před lavinami a pády kamenů dokonce lépe než původní les. Trojrozměrné hranice kmenů postavených jako hůlky ve hře Mikádo tvoří v těchto případech velice efektivní zábranu. Na tlejících kmenech pak panují ideální podmínky pro vyklíčení semen stromů a růst semenáčků. Pod ochranou mrtvého dřeva tak může vyrůst nová generace lesa.

Povrchová eroze a sesuvy půdy se zpravidla objevují po vytěžení lesa holosečí nebo v souvislostech s výstavbou silnic, nikoli však jako bezprostřední následek polomů způsobených vichřicemi.

Semenáčky stromů na mrtvém dřevě

Pod odumírajícími stromy se postupně hromadí živinami bohatá hrabanka z opadaného jehličí, větviček, úlomků dřeva a kousků kůry. Opadané listy jsou naproti tomu během krátkého období – na podzim a na jaře – téměř dokonale recyklovány, neboť si je žížaly natahají do svých chodbiček a tam je rychle zpracují. Jehličí je však pryskyřičnaté, kyselé a těžko stravitelné. (Po zavlečení evropských žížal do USA se rychle mění charakter tamějších lesů, ve kterých dříve bývala vysoká vrstva nadložního humusu právě z opadaných listů.)

Semena stromů nalézají na rozpadajících se kmenech prostých plevelů ideální podmínky ke klíčení. Ve světlých listnatých a smíšených lesích roste na rozkládajících se kmenech také velké množství kapradin a kvetoucích rostlin. Houby, zejména mikroskopické, produkují značné množství cukrů a bílkovin, které jsou využívány dalšími mikroorganismy.

V požercích hmyzu se hromadí jeho trus, odumřelé larvy a kukly a poskytují tak další „hnojivo“ pro semenáčky stromů. Vzhledem k vyvýšené poloze a nepřítomnosti konkurenčních rostlin vzniká na padlém kmeni jakési přírodní „solárium“, které vývoji semenáčků velmi svědčí. Časně na jaře izoluje kmen semenáčky od chladné půdy a jeho rychlejší prohřívání slunečními paprsky způsobuje, že na něm a v jeho bezprostředním okolí roztává sníh o dva týdny dříve než jinde. Semenáčky tak mají významně prodlouženou vegetační dobu. Výrazně se také snižuje jejich náchylnost k napadení nebezpečnou houbou plsťovkou černou (Herpotrichia juniperi), která napadá semenáčky smrků na vlhkých a chladných stanovištích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtvé dřevo plné života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.