Pošťákova snoubenka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Denis Thériault

Pošťákova snoubenka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Louise a Guyovi

1

Buková ulice byla osazena hlavně javory. Buky tam vlastně tvořily spíš výjimku a Tania Schumpfová si té toponymické nesrovnalosti všimla, už když tudy šla poprvé, ale rozhodně si s ní nedělala starosti. Ulice byla i přes botanickou nepřesnost půvabná, její fasády hýřily barvami, štíty měly rozmanité tvary a vedly k nim dvě řady vysokých venkovních schodišť, která dodávala čtvrti Saint-Janvier-des-Âmes osobité kouzlo; Tania tuhle část cesty do práce přímo zbožňovala. Byla servírkou ve skromné restauraci U Madlenky na rohu ulic Bukové a Svaté Guduly.

Montreal si užíval léto. Byl to dvacátý třetí srpen v Taniině životě a už snad ani nemohl být krásnější.

Ráno byl u Madlenky klid, ale když přišel čas oběda, restaurace se vmžiku zaplnila. Tania mohla v tu chvíli plně využít své nadání: jakmile odbila dvanáctá, nastala její velká chvíle a ona se měnila v Super Taniu, nejrychlejší servírku na sever od Mexika. Dvě jídla z poledního menu pro stůl číslo čtyři – dvoje hranolky poutine a jednu pizzu havaj na sedmičku – jeden masový koláč na bar – jeden obložený chléb s rajčaty pro pana Grandprého na dvojku… Tania se pečlivě a úslužně starala o nasycení všech hladových krků, ale nejen to; šla dál, než od ní vyžadovalo její zaměstnání, jako by ji poháněla touha pozvednout práci servírky na uměleckou úroveň. Byla radost sledovat ji, jak svižně a zlehka kmitá úzkými uličkami mezi stolky a kuchyní, i když je zrovna zavalená várkou hotových jídel. Zručně žonglovala s talíři a skleničkami, dokázala prostřít stůl a vyskládat na něj příbor dřív, než řekla „Přejete si jídelní lístek?“, a potom zase jako gazela skočila za bar a nalévala jistým, ladným pohybem ruky kávu. Pozorovat Taniino víření bylo jako dívat se na akrobatický balet, jemuž zvuky cinkání příborů a žvýkání sloužily za hudební pozadí. Celá montrealská historie restauračních služeb zaznamenala pramálo tak obdivuhodně svižných servírek. Lidé se Tanii často ptali, jak to dělá, že se vyskytuje na tolika místech najednou a je stále ke všem pozorná. Někteří tu neobyčejnou výkonnost připisovali jejím německým genům – Tania byla skutečně bavorského původu a dětství prožila v Mnichově, což se dalo odhadnout podle lehkého germánského přízvuku. Jiní ji podezírali, že provozuje magii nebo že je obdařena nadpřirozenou schopností všudypřítomnosti, což bylo Tanie k smíchu. Její každodenní výkony měly naprosto jednoduché vysvětlení: práce ji bavila. Atmosféra bistra U Madlenky se jí líbila a vážila si svých zákazníků, považovala za svou povinnost postarat se, aby byli spokojení.

Do Montrealu dorazila před pěti lety, měla tu studovat na univerzitě a zdokonalit si francouzštinu, první cizí jazyk, který se učila už na střední škole, ale ve skutečnosti přijela hlavně za mladíkem, s nímž se seznámila na internetu. Mladík ji zklamal, město se jí však zalíbilo, a tak se rozhodla, že se v něm usadí. Nebude snad servírkou po zbytek života. Jednoho dne nejspíš dokončí i studia, přerušená teď z nedostatku zájmu. Ale nespěchá to: prozatím jí práce u Madlenky poskytuje blažený pocit rovnováhy, harmonie s vesmírem.

Tania Schumpfová bydlela v poklidné ulici ve čtvrti Villeray. Její byt byl malý, ale hezoučký, vymalovaný teplými barvami, a měl dokonce i krb. Tania si v něm užívala příjemné večery, četla romány, dívala se na filmy, poklidně snila. Do společnosti moc nechodila – jen v sobotu večer, a to se svou nejlepší a ostatně jedinou skutečnou kamarádkou Noémie. Ale ani tak blízká přítelkyně neznala tajemství, které od jara rozechvívalo Taniinu duši: do jejího života vstoupil muž.

Tania byla tajně zamilovaná.

2

Každý den v poledne vstoupil do dveří, v pošťácké uniformě vypadal dokonale. Byl vysoký, spíš hubený, ne přímo krásný, ale jeho něžný pohled a nenápadný úsměv dostávaly Taniu do kolen. Jmenoval se Bilodo.

Nevěděl, že má pro něj Tania slabost. Byl plachý stejně jako ona, možná ještě víc.

Ať hlásala předpověď počasí cokoli, objevil se vždy spolehlivě přesně ve dvanáct a Tania, sama dochvilná, tuto pravidelnost oceňovala. Nepodobal se pošťákům ze sousedního třídicího střediska, kteří tu obědvali v hlučné bandě a snažili se Taniu oslnit vyprávěním košilatých vtipů. Bilodo byl jiný. K nevychované smečce svých kolegů se připojil jen výjimečně. Raději se posadil k baru, klidně spořádal své jídlo a nikoho nerušil. Taniu jeho blízkost uklidňovala.

Po dezertu se Bilodo věnoval svému oblíbenému koníčku. Vytáhl z tašky sešit a pera a oddal se jemnému umění krásného psaní, kaligrafii. Tania koutkem oka pozorovala, jak přepisuje části menu nebo pár řádků z novinového článku. Bilodo měl dlouhé štíhlé prsty a Tania se nemohla vynadívat na to, jak elegantně krouží perem. Měla na starost psaní denní nabídky na tabuli a věnovala tomu veškerou péči, jaké byla schopna, doufala totiž, že si toho Bilodo všimne. Něco si o kaligrafii nastudovala, pro jeho účtenku si zvolila unciálu, kterou měl zjevně v oblibě, a podpis „Tania“ krášlila jemnými ozdůbkami. Bilodo to zřejmě oceňoval, protože jí vždy nechával velké spropitné.

Od chvíle, kdy vstoupil do jejího života, měla Tania pocit, že se její postel každou noc o něco zvětšuje, takže se rozlehlostí a chladem přibližuje poušti Gobi. Jeho úsměv se jí vybavil jako první, jakmile ji ráno vzbudilo cvrlikání ptáků, myslela na něj i večer, na jeho pianistické prsty, tak zručné při zacházení s perem, až se červenala, když si představila, jak zkoumají její tělo… Snila o něm ve volných chvílích, kdy postávala bez práce u kasy; kvůli němu spěchala v 11.50 na toaletu, aby zkontrolovala svůj účes a jemně se nalíčila. Obraz v zrcadle ji neuspokojoval. Zdálo se jí, že má příliš protáhlou bradu a malá prsa. Litovala, že není víc sexy, ale cítila, že Bilodo nedá jen na vnější dojem. Snažila se vynahradit nedostatky ve vzhledu zvláštními pozornostmi. Jako zákusek mu vždy přinesla dvojitou porci citronového koláče.

Tania nejasně tušila, že Bilodo cosi tají. Skrývá jeho minulost nějaké velké drama? Postihlo ho neštěstí? Tania se jen domýšlela a uvědomovala si, že o něm neví skoro nic. V jednom bodě, který měl zásadní význam, si ale byla jistá: Bilodo je svobodný a s nikým nechodí. Tania to věděla díky jeho kolegům z pošty, kteří se mu za to často vysmívali. Čím asi zaměstnává svoje srdce? Co naplňuje jeho noci? Tania si ráda představovala, že vede přímo mnišský život, oddává se kaligrafii a šetří tělo i ducha pro poutnici, jež by dokázala najít cestu k jeho duši – a ona se pro tuto roli cítila jako stvořená. Ale jak to vidí on? Cítí k ní něco? Dle svého mínění měla oprávněný důvod se domnívat, že mu není lhostejná – proč by si jinak vždycky sedal k baru, blízko k ní? Ve skutečnosti si však nemohla být ničím jistá, oběma jim totiž jako roubík ucpávala ústa vrozená stydlivost. Má chápat Bilodův úsměv jako výzvu, nebo jde o projev pouhé zdvořilosti? Jelikož se nemohla rozhodnout, zůstávala zatím jen u svých nadějí. Bála se, aby Biloda nevyplašila, a tak raději vyčkávala, až udělá první krok on.

Čekala tak už téměř šest měsíců a tento podivný status quo mohl trvat ad infinitum, kdyby zničehonic nezasáhl šklebící se Osud a nezasel do Bukové ulice smrt.

Stalo se to poslední den v srpnu, řádila právě bouřka. Nebe už od rána těžklo, krátce před polednem se konečně protrhlo a začalo chrlit proudy vody, až strouhy podél silnic přetékaly. Živly se zrovna začínaly zklidňovat, když zaneprázdněná Tania uslyšela projíždět sanitku. Podívala se na hodinky a zjistila, že už je deset minut po dvanácté, což ji velmi udivilo, protože se Bilodo poprvé zpronevěřil své dokonalé dochvilnosti. V ten okamžik vešel dovnitř Odysseus, tulák a pravidelný host restaurace U Madlenky. Začal vzrušeně rozhlašovat, že před chvilkou došlo k nehodě: v Bukové ulici prý někoho srazil kamion tak, že z toho nemůže vyváznout živý.

Tania věděla, že ulice patří do Bilodova poštovního okrsku, a zmocnil se jí neklid. Vyptala se Odyssea na detaily a on jí sdělil, že oběť byla jedním ze stálých hostů bistra, a potvrdil, že se na místě nacházeli pošťáci. Tanie se podlomila kolena. Zaplavila ji děsivá jistota, že ji právě připravili o Biloda, že vše skončilo ještě dřív, než to stihlo začít. Odysseus v tu chvíli prozradil, že zesnulým je „ten vousáč s červenou kytkou“. Tomuto popisu odpovídal jen jediný člověk a Tania znovu popadla dech; sice ji sklíčilo, že zemřel Gaston Grandpré, zákazník, kterého měla ráda, ale především se jí ulevilo při zjištění, že Bilodo zůstal ušetřen.

Bilodo dorazil kolem čtvrt na dvě následován svým kolegou Robertem, který měl na starost vyzvedávání pošty. Tania se mladému pošťákovi málem vrhla do náruče, tak nezměrná byla její radost, že ho vidí živého a zdravého. Uniformu měl potřísněnou krví. Známý mluvka Robert se vyžíval v líčení nehody, jíž se stali svědky. Přihodilo se to přímo před jejich očima uprostřed bouřky, před poštovní schránkou, kterou právě spěšně vyprázdnil; vyprávěl, jak Grandpré vyšel do lijáku, utíkal poslat dopis, vrhl se do vozovky, přehlédl blížící se náklaďák a BUM! Když se nad ním sehnuli, už se chudák svíjel v agonii; vydechl naposledy v jejich náručí.

Bilodo vypadal rozrušeně. Zdrceně se díval na prázdné místo u okna, kde Grandpré obvykle sedával. Tania jeho smutek sdílela. Nebožtík jí bude chybět. Bude se jí stýskat po jeho zdvořilosti a vytříbeném smyslu pro humor. Každý den od chvíle, kdy začala pracovat u Madlenky, si ten rozcuchaný profesor literatury podobný praštěnému vědci přicházel sníst svůj obvyklý obložený chléb s rajčaty, a než odešel, vyndal z knoflíkové dírky červený karafiát a zasadil ho do cukřenky – Tania na ten zvláštní rituál pohlížela s blahosklonným spiklenectvím. To, co se přihodilo panu Grandprému, bylo hrozné, ale s trochou studu se přistihla při myšlence, že kdyby si měla vybrat, raději by nechala zemřít jeho než Biloda.

Tu noc se Tanie zdálo, jak Gaston Grandpré leží v bouřce v Bukové ulici, těsně po nehodě. Až na to, že vůbec nešlo o Grandprého, ale o Biloda, byl celý zkrvavený a svíjel se na zaplaveném asfaltu. Roztřesenou rukou vytáhl červený karafiát zdobící knoflíkovou dírku jeho pošťácké bundy a podal jej Tanie s prosbou, aby na něj nezapomněla… Celá vyděšená se uprostřed noci probudila, ale ukázalo se, že to byla jen noční můra.

Vrátila se zase do reality a vzpomněla si, že Bilodo je naživu. Rozsvítila lampičku na nočním stolku, a jako by se jí zároveň rozsvítilo i v hlavě: vysvětlila si svůj sen jako předtuchu a náhle si uvědomila, jak křehký a děsivě krátký je lidský život. Pochopila, že už se nemůže sama před sebou dál vymlouvat: „Na co čekáš, Tanio Schumpfová? Jestli chceš, aby ti Bilodo patřil, pospěš si a chop se iniciativy dřív, než bude pozdě,“ domlouvala si, protože pocítila naléhavou potřebu jednat. S dojetím pomyslela na Gastona Grandprého, jemuž dle svého mínění vděčila za tento objev. Požádala ho, aby jí odpustil, že dala přednost jeho smrti před tou Bilodovou, a poděkovala mu za to, že se svým úmrtím zasloužil o její prozření.

Další den cestou k Madlence Tania v květinářství koupila červený karafiát a v restauraci ho jako projev úcty vsadila do cukřenky na Grandprého oblíbeném stole. „Chopit se iniciativy, no dobře. Jenže jak?“ ptala se zamyšleně před tím osamělým květem. Jak vystavět most mezi sebou a Bilodem? Čím zprostředkovat sblížení?

Ta otázka začala Taniu brzy pronásledovat a bez přestání na ni dotírala. Odpověď naštěstí nemusela hledat příliš dlouho: příhodná záminka se naskytla, když se Bilodo náhle nadchl pro asijskou poezii. Jedno zářijové poledne ukázal Tanie knihu Tradiční haiku 17. století a se zápalem jí vyprávěl o krátkých a okouzlujících básních, které se skládají jen ze tří veršů o sedmnácti slabikách. Po několika dnech bylo jasné, že japonské lyrické umění se zřejmě stalo Bilodovým novým koníčkem: odložil kaligrafii a věnoval se nyní psaní haiku. To byla příležitost, na niž Tania čekala: projížděla internet a hltala všechno, co o haiku dokázala najít.

3

V složeném oku vážky

zračí se z dálky

vrcholek hory

Blíží se podzim,

v zrcadle uviděl jsem

tvář svého otce

Ctitelům luny

oblaka dopřávají

oddechu v lásce

V divokém býlí

ještě se chvějí

divé sny válečníka

První z těchto haiku napsal Buson Josa, druhé Kijo a další tři Macuo Bašó, přičemž každý z nich patří mezi klasiky žánru. Haiku, skládající se ze tří veršů, dvou o pěti slabikách a jednoho o sedmi, celkem tedy ze sedmnácti slabik, se snaží postavit vedle sebe neměnnost a pomíjivost. Dobré haiku, střídmé a precizní, by mělo obsahovat odkaz na přírodu (kigo) nebo na skutečnost nesouvisející pouze s lidmi. Haiku je uměním okamžiku, detailu; je to konkrétní báseň, probouzející spíše smysly než myšlenky.

Tania se nechala zlákat zdánlivou jednoduchostí pravidel a pokusila se sama složit několik haiku. Netrvalo však dlouho a zjistila, že to vůbec není snadné. Vzala aspoň k Madlence Výbor z japonských haiku a dala Bilodovi přečíst ta, která se jí zdála nejkrásnější. Mile ho překvapilo, že se Tania také zajímá o haiku, odmítl jí však ukázat svoji vlastní tvorbu, vymlouval se, že jde o soukromou záležitost. Tanie se nicméně podařilo získat jeho pozornost: to byl začátek.

Stáhla si několik ukázek japonské hudby a pouštěla je pět minut před dvanáctou. Ve snaze vytěžit co nejvíc potenciál Země vycházejícího slunce pronikala do umění ikebany a origami a vyzdobila restauraci květinovými aranžmá a roztomilými zvířátky ze skládaného papíru. Tyto manévry neměly na Biloda žádný viditelný dopad, zato však neunikly jeho kolegovi Robertovi, který už před nějakou dobou postřehl, že má Tania pro mladého pošťáka slabost.

„Já to fakt nechápu,“ prohlásil Robert jednou v poledne, když si ji odvedl stranou.

„A co nechápeš?“ zeptala se Tania opatrně, protože mu příliš nedůvěřovala.

Hlučný a domýšlivý Robert vládl rozjívené tlupě pošťáků, krmil je neustále obnovovaným seznamem dobyvatelských výpadů a sexuálních úspěchů vůbec. Považoval se za nového Casanovu a dvořil se také Tanie, zahrnoval ji lechtivými narážkami a nemravnými návrhy, na něž Tania zásadně neodpovídala.

„Nechápu, co na něm vidíš,“ upřesnil Robert a ukázal přitom na Biloda, skloněného u baru nad psacím náčiním. „Proč ztrácíš čas s takovým podivínem?“

Tania ho zpražila pohledem. Nejvíc ji na Robertovi rozčilovalo, jak Biloda ponižuje. Prohlašoval se sice za jeho nejlepšího přítele, ale ve skutečnosti si nenechal ujít jedinou příležitost pobavit se na jeho účet. Utahoval si z něj pro jeho zatvrzelý celibát, přisvojil si roli dohazovače a snažil se mu najít partii mezi vším, co se hýbe; registroval ho do seznamovacích agentur a zveřejňoval za něj odvážné inzeráty na sociálních sítích. Zkomolil dokonce Bilodovo jméno a překřtil ho s necitlivou ironií na Libida, což vyvolávalo u pošťáků bujaré záchvaty smíchu. Tania chápala lépe než kdokoli jiný, co Bilodo při takovém oslovení cítí, jako malá totiž zažila něco podobného. Schumpf, její příjmení hornorýnského původu, znělo bavorským spolužákům nezvykle, a tak ho přetvořili na něco domáčtějšího: Schlumpf, což znamená Šmoula. Tania Schlumpf! Anebo třeba Schlumpfine – Šmoulinka, taková a podobná přízviska ji připravila o pokojné dospívání. Taniu trápilo, když ji tak přezdívali, a tak s Bilodem ve chvílích podobného ponížení hluboce soucítila a zdálo se jí, že jsou si ještě bližší.

„Ty bys potřebovala pořádného chlapa,“ pokračoval Robert.

„A to o sobě říkáš, že jsi jeho přítel?“ dopálila se Tania.

„To nemá s přátelstvím nic společného. Tady jde o to, že ve mně probouzíš spalující touhu, má krásná Tanio,“ naléhal na ni necudně Robert.

Tania jenom špatně skrývala pohrdání a Roberta si nevšímala.

Celý podzim pokračovala v těžbě z bohaté japonské žíly: na pult položila bonsaj, přesvědčila kuchaře pana Martineze, aby do menu zařadil suši. Na Halloween se samozřejmě převlékla za gejšu: když přišel Bilodo, k jeho překvapení se před ním uklonila a pronesla „Koničiva“.

Taky se uklonil a pochválil jí působivý kostým. Ale jakmile zhltl své jídlo, ponořil se do haiku. Vlažnost jeho reakce Taniu zklamala, vždyť si dala s převlekem takovou práci – dvě hodiny jí zabralo jen samotné líčení a česání.

„Dobrý pokus, Madame Butterfly,“ vysmíval se Robert, když mu Tania, stěží balancující na vysokých dřevěných podrážkách, přišla dolít teplou kávu. „Pojďme radši ke mně domů: ukážu ti svůj velký samurajský meč.“

„To bych radši spáchala harakiri!“

Robert naléhal, předestíral jí zářivé vize, v nichž slast vybuchovala jako sopka Fudži, ale Tania se spěchala rozloučit s Bilodem, který už odcházel: „Sajonara, můj milý,“ zašeptala v duchu.

Tik tak hodiny

počítají čas

Tep mého srdce je tvůj

Tania báseň zmačkala a hodila ji do krbu, kde papír brzy shořel na popel. Povzdechla si. Jestlipak Bilodo zakouší podobná tvůrčí muka? Nevypadalo to tak: každé poledne pracoval na svých vlastních haiku s neochvějnou kázní, proti syndromu bílé stránky byl zjevně imunní. Ačkoliv mu Taniin vytrvalý zájem o jeho dílo lichotil, odmítal ukázat, co píše, rychle zavřel sešit, kdykoli se nachomýtla příliš blízko. Tanie jeho tajnůstkářství vrtalo hlavou, uvažovala, jestli se třeba Bilodovy básně netýkají právě jí, takže ji tím víc lákalo si některou z nich přečíst – a tak ji napadlo zahájit psaní renku.

Na tento pojem narazila, když listovala Dějinami japonské poezie. Tradice měla své počátky v literárních soubojích, jež se odehrávaly kdysi dávno na japonském císařském dvoře. „Řetězová báseň“ renku vznikla ze spolupráce několika autorů a tvořila ji řada haiku, z nichž každé, podobně jako článek řetězu, navazovalo na předchozí. Představa, že by si mohla s mužem svého srdce takto vyměňovat básně, Taniu ihned uchvátila. Domnívala se, že Bilodo by vyhlídce na podobný literární pokus neodolal. Jenomže aby k němu skutečně došlo, bylo třeba jej zahájit tím, že Bilodovi předloží haiku na úrovni – a právě tam ji tlačila bota.

Co v Bukové ulici

vítr prohání?

Listí javorů

Podzimní listí

které vítr prohání

nepatří bukům

Buk, anebo suk?

A co na tom záleží,

stromům je to fuk

Buk, javor, listí

vítr v podloubí

všechno je to na houby!

Tania ta směšná haiku roztrhala. Existuje vůbec něco horšího než pocit, že se člověk točí ve vlastní hlavě stále dokola? Celá její bytost toužila po wabi (střízlivé, přirozené kráse), ale jako by do ní odvěké ctnosti sabi (jednoduchost, klid) odmítaly proniknout. Jak dosáhnout křehké rovnováhy mezi fueki (neměnností, věčností, která nás přesahuje) a rjúko (prchavostí, pomíjivostí, jíž jsme prostoupeni), těmito nepostradatelnými přísadami dobrého haiku? Kde se člověk naučí psát podobné věci?

„Neztrácej čas psaním básniček,“ radila jí kamarádka Noémie u baru jednoho podniku v ulici Notre-Dame Ouest. „Jestli víš jistě, že je to ten pravý, přestaň přemýšlet a jdi do toho!“

Noémie byla Taniina nejstarší montrealská přítelkyně. Pracovala také jako servírka, a to v kavárně v Latinské čtvrti, kde byla Tania zaměstnaná během prvního roku studia. Noémie byla krásná extrovertka se šibalským úsměvem, kterému žádný muž neodolal. Však toho také dosyta využívala: kolikrát jí Tania pomáhala vymotat se ze složitých erotických konstelací, na nichž se podílelo několik milenců současně. Nicméně i když k sobě měly blízko, Tania se odvážila Noémie svěřit s něžnými city, které k Bilodovi chovala, teprve nedávno.

„To chceš čekat, až ti ho vyfoukne nějaká jiná ženská? Zatáhni ho někam do kouta, a jen ať pozná, zač je toho loket!“

Tania pokrčila rameny. Noémie se to lehko řekne, působí na muže jako magnet, jenže pro stydlivou Taniu Schumpfovou je to moc silná káva. Metoda, kterou Noémie prosazovala, se jí zdála být příliš troufalá: taková přímočarost by jí u Biloda mohla všechno zkazit. Neměla by v případě tak citlivého chlapce postupovat spíš s nezměrnou jemností?

„Jestli s ním chceš jednat v rukavičkách, můžu ti zařídit nápoj lásky,“ nabídla jí Noémie. „Připravuje ho moje sousedka z Haiti: přidáš tomu svému poštovskému panáčkovi tři kapky do polévky, a je ruka v rukávě.“

Tania však nabídku odmítla, byla přesvědčená, že jediné čarování vhodné pro tuto příležitost může zastat magie slov, nejlépe v seskupení o sedmnácti slabikách.

Tania se ve čtyři hodiny ráno probudila mírně otupělá na pohovce. Snažila se vytvořit obstojné haiku, popsala spoustu papírů, čmárala, škrtala, počítala znovu a znovu slabiky, potom opět škrtala, až nakonec usnula uprostřed záplavy roztrhaných stránek. Venku líně padal v mdlém světle pouličních lamp první sníh. Tania si rychle navlékla kabát, vyšla ven a s dětinským potěšením zabořila nohy do bílého koberce na chodníku. Město bylo liduprázdné, bez poskvrnky. Tania kráčela po sněhu, otevřela ústa a pokusila se zachytit letící vločku, která se jí ale nakonec usadila radši na nose… a najednou věděla, o čem psát. Copak nestačí držet se té přirozené jednoduchosti, jež tolik inspirovala staré mistry?

Běžela zpátky domů a ani ne za deset minut měla dopsáno:

Z nebe se snáší vločka

padá mi na nos

a klidně taje

Wabi – sabi – fueki – rjúko: nic z toho nechybělo. Nebylo to kdovíjak úžasné, ale mohlo by to stačit.

Tania přepsala haiku na jemný papír a další den v poledne jej darovala Bilodovi, na kterého to zřejmě udělalo velký dojem. Vděčně jí slíbil, že jí také brzy napíše báseň. Tania v duchu jásala: její plán se zdařil – zrodilo se renku. Teď už zbývalo jen čekat na Bilodovu odpověď.

Tania netušila, jak těžké zkoušce bude její trpělivost vystavena.

4

Nastal už duben a Tania právě sklidila nádobí z místa, které Bilodo opustil, aby si odskočil na záchod, když tu našla na pultu složený list papíru, na němž bylo napsané její jméno. „Konečně,“ vydechla, neboť se domnívala, že jde o slíbené haiku. Na tu báseň čekala celé týdny a potom měsíce, s postupně slábnoucí nadějí, až nakonec došla k závěru, že Bilodo na vše zapomněl. Tania rozložila lístek celá žhavá, aby si konečně přečetla, co Bilodo dával dohromady celou zimu:

Některé růže

sedm let krásu tají

už dávno tomu

co zatoužil jsem prvně

vyznat vám svoji lásku

Tania měla pocit, že jí andělský chór zahřímal přímo do uší své Gloria. Celá rozechvělá radostí hraničící s extází se šla postavit před toalety, z nichž se za okamžik vynořil zaskočený Bilodo. Tania mu poděkovala za to nádherné překvapení a s rozpálenými tvářemi se mu svěřila, že k němu cítí totéž. Bilodo se ohromeně zadíval na báseň, kterou tiskla k bušícímu srdci. „Musím už jít,“ zadrmolil. Tania si uvědomovala, kolik odvahy muselo podobné vyznání lásky stát tak plachého člověka, jako je on, a prozatím po něm tedy nic víc nechtěla, pouze ho obdařila tím nejzářivějším úsměvem, jakého byla schopna, když ve viditelně pohnutém rozpoložení odcházel z restaurace.

Odpoledne strávila ve stavu beztíže. Četla stále dokola tu podivuhodnou báseň, obsahující pět veršů místo tří, jež právě pozvedla její život na zcela jinou úroveň. Díky svým nedávným výzkumům poznala, že se jedná o jeden ze starobylých útvarů japonské poezie: šlo o tanku, vznešenou předchůdkyni haiku. Tanka se skládá ze dvou částí; první, tercet o sedmnácti slabikách, tvoří vlastně haiku, k němuž se potom připojí dvojverší tvořené dvakrát sedmi slabikami, jež přichází jako odpověď na první část a zároveň jí dodává nový rozměr. Na rozdíl od haiku, které se obrací přímo na smysly a věnuje se popisu přírody, se tanka zabývá vznešenými tématy, jako je smrt nebo láska. Tania pochopila, proč Bilodovi trvalo tak dlouho, než báseň napsal: pro vyznání svých citů se nechtěl spokojit s pouhým haiku, a tak si dal tu práci a seznámil se s tímto pro něj novým útvarem, užívaným pro vyjadřování hlubokých emocí.

Tania se vznášela na růžovém obláčku a celý večer zasvětila tvorbě tanky, jíž by odpověděla na tu Bilodovu, a vyslovila tak s vyváženým poměrem vášně a cudnosti, že je připravena se mu oddat:

Mé srdce čeká

na vaše ještě déle

a nezoufá si

Ovoce dlouhým zráním

získává sladkou příchuť

Bylo už skoro poledne a Tania čekala na Biloda s tankou v kapse, když tu se objevili pošťáci v čele s Robertem, jehož předcházel nateklý nos. Tania si otoku, který musela způsobit rána pěstí, všimla už večer předtím, ale Robert odpovídal na otázky vyhýbavě. Tentokrát byl výřečnější, a když mu Tania pochválila pozoruhodné zbarvení frňáku, odvětil, že by měla blahopřát spíš útočníkovi, tedy Bilodovi. Taniu to tak úplně nepřekvapilo, v poslední době byla svědkem drsných hádek mezi oběma muži. Příčina zůstávala nejasná: Bilodo se zřejmě vzepřel neustálým posměškům, jimž ho kolega vystavoval. Taky už bylo načase. Jestliže došel tak daleko, že Roberta uhodil, jistě to bylo následkem nějaké zvlášť pobuřující urážky. Tania v každém případě nehodlala oteklého pošťáka litovat.

„Tak co, Tanio,“ řekl úlisně Robert. „Včera jsem tě viděl číst vzkaz, co ti Libido nechal na baru: byla to určitě milostná báseň, co?“

Tania neměla odvahu zeptat se, jak to ví ani proč by ho Bilodova tanka měla zajímat. „To se tě netýká,“ odsekla a měla se rychle k odchodu. Robert však vytáhl z bundy nějaký papír a strčil jí ho pod nos:

„Jestlipak je to tahle básnička?“

Taniou projelo horké zachvění. Byla to tanka, kterou dostala. Robert ji informoval, že několik jejích kopií koluje třídicím střediskem. Tania celá otřesená poslouchala, jak jí pošťák vysvětluje, že báseň nebyla určena jí, ve skutečnosti ji měla dostat jakási žena z Antil jménem Ségolène, s níž si Bilodo dopisuje a je do ní bláznivě zamilovaný.

„Když mi Libido řekl, že ti chce jednu kopii podstrčit, připadalo mi to nemorální. Pokusil jsem se mu v tom zabránit – to proto mě praštil.“

V restauraci zavládlo hrobové ticho. Ostatní zákazníci rozhovor poslouchali a teď se na Taniu soucitně dívali. V tu chvíli, v pravé poledne, vešel Bilodo. Pošťáci ho přivítali posměchem. Tania se mu rozhodně nechtěla podívat do tváře, a tak se utekla schovat do kuchyně a v šoku se opřela zády o zeď. I přes ni slyšela hlučné poznámky: „Ségolène! Už vidím Guadeloupe, budu tam coby dup!“ hýkali.

Tania vyndala Bilodovu tanku ze zástěry a ve snaze tomu všemu porozumět si ji znovu přečetla. Tuhle báseň, stejně jako všechny ostatní, tedy vytvořil pro nějakou Ségolène? Celá zdrcená se svezla po zdi k zemi. Pan Martinez se otočil od sporáku, vylekal se, když ji tam uviděl tak zhroucenou, zvedl ji a naléhal, aby mu řekla, co se děje, ale Tania byla jako v mrákotách, skoro ho ani neslyšela. Proč ji Bilodo přiměl, aby si tu báseň přečetla? Jde snad o zlomyslný žert, který jí připravili pošťáci? Dělají z ní všichni hlupáka? Taniu ovládl vztek, popadla tác s hotovým jídlem a vyšla z kuchyně.

Bilodo seděl u baru se sklíčeným výrazem. Tania ho ignorovala a donesla oběd ostatním pošťákům. Robertova předstíraná zkroušenost ji neobalamutila: cítila, že si její potupu užívá. Bez jediného hnutí brvou všechny obsloužila a vypravila se za Bilodem, jehož se vyptala na objednávku s výrazem tak ledovým, že by na něm ztroskotal i Titanic: Co si přeje? Ještě jednu takovou husu, jako je ona? Pokusného králíka, na němž by si mohl otestovat svou novou báseň? Bilodo opáčil, že je to omyl a že by s ní chtěl mluvit o samotě, ale Tania odsekla, že je to zbytečné: zmačkala podstrčenou tanku a hodila ji po něm.

„Tady máš tu svoji básničku, Libido!“ vyštěkla.

Ozval se potlesk, Tanie nechyběli příznivci. Bilodo zakoktal, že za nic nemůže, že se k ní ta báseň nikdy neměla dostat. Nepopíral tedy, že tanku psal pro jinou ženu, což se rovnalo přiznání. Tania už nechtěla nic slyšet a vyzvala ho, aby si šel hledat jinou oběť – čímž si vysloužila další potlesk. Na Taniu už toho bylo moc, takže se zase odběhla schovat do kuchyně. Bilodo ji chtěl následovat, ale vložil se do toho pan Martinez: se svými sto třiceti kilogramy živé nevraživosti a kuchyňským nožem v ruce mu poradil, aby se sebral a zmizel. Bilodo si jeho radu vzal k srdci. Tania ho slyšela, jak práskl vchodovými dveřmi. Zhroutila se panu Martinezovi na rameno a rozbrečela se, jako by si měla oči vyplakat.

„Jak ses mohla nechat takhle napálit, Tanio Schumpfová?“ vyčetla si večer, zatímco se snažila utopit svůj žal v Chardonnay. Takže city, o nichž si myslela, že je k ní Bilodo chová, byly jen přelud? Jak se ta nádherná milostná romance mohla tak náhle změnit v horor? Tania si byla jistá jedinou věcí, a sice že nelidsky trpí kvůli Bilodově dvojakosti a cynismu – ale největší muka vůbec jí způsobovalo zdrcující zjištění: „A přes to všechno ho miluju.“ Taková totiž byla pravda, i když nedávala smysl. Přes všechnu bolest, kterou jí Bilodo způsobil, ho stále milovala. „Jenže on miluje jinou,“ uvědomila si zoufale a bylo to, jako by ji někdo bodl přímo do srdce.

Co asi teď dělá? Píše té své ženské z Antil? Sní o ní?

Následující den Tania dorazila do práce jen z povinnosti. Poledne minulo a Bilodo se neodvážil ukázat, což bylo jeho jediné štěstí. Zákazníci, kteří byli svědky včerejšího psychodramatu, se k Tanie chovali jako ke křehké porcelánové figurce, již by sebenepatrnější náraz mohl rozbít napadrť. Litovali ji – ale tím jen dráždili její zraněnou pýchu.

Poštovní tlupa vtrhla do restaurace deset minut po poledni.

„Tvůj snoubenec dneska nepřijde, chudáčku Tanio; je na nemocenské,“ oznámil Robert.

Tania se stoickým klidem vyřídila v kuchyni objednávky, potom si všimla, že na ni ze zadní části místnosti zamával Odysseus. Byl to veterán z války v Afghánistánu, kde utržil zranění hlavy, takže se vrátil s dost oslabenými intelektuálními schopnostmi. V souladu se svým slavným jmenovcem bloudil metrem, stěhoval se ze stanice na stanici a pokoušel se dostat ke svému domu, jehož adresu bohužel zapomněl. Občas se ho zmocnila paranoia, měl pocit, že ho pronásleduje Kyklop převlečený za policistu, ale k Tanie se vždy choval jako dokonalý gentleman, uctíval v ní totiž řeckou bohyni.

Tania skryla své rozrušení a šla zvědět, čeho si žádá vyhnaný král ithacký. O jídelním lístku s ní ovšem mluvit nechtěl.

„Všechno jsem viděl, vznešená dcero Diova. Předevčírem jsem tady byl a z podlého jednání toho bídáka mi nic neuniklo,“ zašeptal Odysseus a pohrdlivě ukázal bradou na Roberta, sedícího o dva stoly dál. „Viděl jsem ho, jak využil nestřežené chvíle, kdy jste byla v přípravně pokrmů a ten druhý pošťák si odskočil na malou, a položil na pult tu pekelnou báseň, která potřísnila vaši čest.“

„Děkuji, Odyssee,“ řekla Tania a přesměrovala svůj hněv na Roberta.

Najednou viděla všechno v novém světle. Šlo o Robertovu machinaci. Bilodo byl nevinný, snažil se jí to vysvětlit, ona ho však neposlouchala. Tania se zalkla přílivem studu, když si vzpomněla, jak hanebně ho obviňovala a nadávala mu. Co si o ní teď asi myslí?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pošťákova snoubenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.