Kamil Pešťák

CO SE

DO VÁS

VEJDE

Zvenku dovnitř
a zevnitř ven?

Plzeň, 2017

text © 2017 Kamil Pešťák

cover design © 2017 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

www.kamilpestak.cz

ISBN 978-80-907287-7-6 (EPUB)

ISBN 978-80-907287-8-3 (MOBI)

Poděkování patří celému realizačnímu týmu a Martinovi.

Díky nim kniha nezůstala v šuplíku.

Věnováno všem, kteří se přes obrovské oběti vzepřeli době a osudu, a také našim dětem, aby něco podobného nemusely zažít.

OBSAH

Kapitola 1. Velká Británie, Brighton, The Hangleton Manor Pub — červen 1968

Kapitola 2. Dolomity, masiv Marmoláda — prosinec 1916

Kapitola 3. Velká Británie, Brighton, West Hove Golf Club — červen 1968

Kapitola 4. Tyrolsko, Sillian — prosinec 1916 – březen 1917

Kapitola 5. Itálie, Monteriggioni, Siena — srpen 1968

Kapitola 6. Česko-bavorská hranice, Šumava, Juránkova chata — březen 1923

Kapitola 7. ČSR, Praha — srpen 1968

Kapitola 8. Německo, Bavorský les, Falkenstein — únor 1937

Kapitola 9. Německo, Bavorská Ruda — srpen 1968

Kapitola 10. Česko-bavorská hranice, Železná Ruda — září 1938, Zwiesel — březen 1939

Kapitola 11. ČSR, Železná Ruda, Plzeň — listopad 1968

Kapitola 12. Protektorát Čechy a Morava, Chodsko — únor–březen 1940

Kapitola 13. ČSSR, Praha — leden 1969

Kapitola 14. Sovětský svaz, Kaluga — prosinec 1941

Kapitola 15. ČSSR, Praha — březen–duben 1969

Kapitola 16. Bavorsko — červenec–srpen 1941

Kapitola 17. ČSSR, Praha — květen–červen 1969

Kapitola 18. SSSR, Kolyma, Buzuluk — 1942–1943

Kapitola 19. ČSSR, Praha — červen 1969

Kapitola 20. Německo, Ulm, Friedrichshafen — srpen 1941

Kapitola 21. ČSSR, Praha — červen–červenec 1969

Kapitola 22. SSSR, Sokolovo — únor–březen 1943

Kapitola 23. ČSSR, Praha — červenec 1969

Kapitola 24. Německo, Überlingen, Bodensee — srpen 1941

Kapitola 25. ČSSR, Praha — srpen–září 1969

Kapitola 26. Východní fronta, Dukelský průsmyk, Košice — duben 1943 – duben 1944 – říjen 1944

Kapitola 27. ČSSR, Příhrazy, Praha — září–říjen 1969

Kapitola 28. Německo, Bodensee — srpen 1941

Kapitola 29. ČSSR, Praha, Bouda — září 1969

Kapitola 30. Bavorský Les, Brno, Praha — květen 1945

Kapitola 31. ČSSR, Praha, Rokycany — podzim 1969

Kapitola 32. Německo, Mnichov, Československo — podzim 1969

A většina lidí v Evropě, v Německu, Rakousku, Francii, Srbsku nebo Bulharsku, měla za to, že je to válka nutná a spravedlivá a že zjedná na světě mír. A hodně lidí se domnívalo, že válka oživuje v lidech ctnosti, které moderní průmyslový svět zatlačil do pozadí, lásku k vlasti, odvahu, obětavost. A chudí lidé se těšili, že pojedou vlakem, a venkované se těšili, že poznají velká města a že zatelefonují na okresní poštu a nadiktují telegram manželce, MÁM SE DOBŘE, DOUFÁM, ŽE SE MÁŠ TAKÉ DOBŘE. Generálové se těšili, že o nich bude v novinách, a lidé z národnostních menšin měli radost, že budou sdílet válku s těmi, kteří mluví bez přízvuku, a že s nimi budou zpívat pochodové zpěvy a veselé odrhovačky. A všichni si mysleli, že budou doma na vinobraní nebo nejpozději na Vánoce.

Patrik Ouředník, Europeana

Kapitola 1.

Velká Británie, Brighton, The Hangleton Manor Pub — červen 1968

Kapitola 1. Velká Británie, Brighton, The Hangleton Manor Pub — červen 1968

Tmavé dřevěné ostění tlumilo typické zvuky poloprázdné hospody a společně s měkkým osvětlením dodávalo jinak strohé kamenné místnosti útulnost a atmosféru. Hospodský Noel leštil sklenice a občas za barem obsloužil některého ze stálých hostů. Bylo pondělí a všechno kolem vyzařovalo absolutní klid. Štíhlý mladík v modrobíle pruhované košili s přerostlými tmavými vlasy, zpod kterých nesměle vykukovaly nakrátko zastřižené kotlety, seděl u malého stolku v zákoutí za barem a zamyšleně hleděl na napůl vypitou sklenici piva. Nikdo si ho moc nevšímal, přestože ho už všichni znali. Cizinec, který tady v Manor Pubu o víkendech pracoval, byl pro místní starší štamgasty trochu tajemný a zvláštní, ale nic jim do něj nebylo. Opačně to fungovalo úplně stejně. Jeho hezké rysy momentálně kazily ustarané vrásky na čele. Napil se piva, otřel si pěkně tvarovaná ústa a trochu nervozně nahmatal náprsní kapsu koženého saka, přehozeného přes opěradlo židle. Ano, byl tam. Dopis od otce, který přišel dnes ráno a který ho celý den pálil jak cejch. Věděl, že by si ho měl přečíst a odpovědět na něj, jenže se mu do toho vůbec nechtělo.

Bílou obálku, již značně pomuchlanou, vozil celý den v kapse pracovního overalu, kde čekala na otevření. Několikrát se k tomu přes den odhodlával, ale vždy to rozhodnutí odložil. V poledne, když zastavil sekačku za klubovnou West Hove Golf Clubu a svačil ve stínu personální šatny, ji dokonce natrhl. Na poslední chvilku si to rozmyslel a nechal ji ležet před sebou na otlučeném stole. Představa otcova vyčítavého tónu, vyžadujícího odpovědi na dotěrné a pitomé otázky týkající se studia i hygieny a obsahující důrazné varování před špatnou společností za každou druhou větou, v něm vyvolávala averzi. Navíc tušil, že vše bude určitě okořeněno plačtivým vylíčením návštěvy jeho matky v ústavu. Maminky mu bylo líto, ale otcovo pokrytectví ho tak znechucovalo, že se snažil celou tu věc vytěsnit. Měl už svůj život. Naprosto odlišný od toho, co bylo. Tlustou čárou jasně vymezil rozhraní a nehodlal se nikdy vracet. Jenom ten dopis ho vždy rozhodil.

Roztržitě poklepával prsty na stole vedle ušmudlané obálky a v myšlenkách sklouzl k poslední návštěvě u mámy. Nebylo to příjemné. Pobyt v ústavu a předchozí dlouhé období silného pití udělalo z té krásné ženy absolutní trosku. Ve svých čtyřiceti letech vypadala jako stařena a mentálně se projevovala asi jako šestileté dítě. Byl to hrozný zážitek. Muž se otřásl a znovu zvedl sklenici piva. „Už nikdy víc,“ zamručel si pro sebe, když si dal loka, „otec ať si trhne. Nikdo mě odsud nedostane.“ Z myšlenek na budoucí domov v Anglii, nejlépe sdílený s Taniou Crosbyovou, dcerou správce hřiště West Hove, ho vyrušil zvuk otevíraných dveří. Bezmyšlenkovitě položil sklenici přímo na špinavě bílou obálku. Toho chlápka už jsem někde viděl, projelo mu hlavou, když pozoroval muže, který vstoupil do lokálu. Ten se zastavil kousek od baru, kývnutím pozdravil Noela, a když si zvykl na tlumené světlo uvnitř, rozhlédl se pátravě kolem. Jejich pohledy se setkaly. Muž, zřejmě něco po čtyřicítce, statné sportovní postavy, s lehce prošedivělým krátkým sestřihem a úsměvem v ocelově šedých očích vykročil směrem k jeho stolu.

Všiml si toho mladíka již dopoledne na hřišti, když se připravoval k odpalu na dvojce. Projížděl kolem a ohleduplně zastavil sekačku. Později ho také zahlédl oknem prosklené verandy golf housu. Teď, když tu seděl v hospodě, mu připadal mladší. Věděl, že je mu něco přes dvacet, ale nevypadal na to. Možná to bylo tou podobou. Ne, nepodobal se otci, spíš babičce Marii. Hlavně ty oči a ústa. Vykročil k jeho stolu.

„Pan Falk? Mohl bych si na chvilku přisednout?“

Mladík s tázavým pohledem přikývl.

„Dobrý den, mé jméno je Pilgrim, Nicolas Pilgrim,“ napřáhl k němu ruku, „přátelé mi říkají Nick.“

„Já jsem Prokop Falk,“ představil se poněkud zmateně mladší muž, a když vyprostil svoji ruku z drtivého sevření, znovu usedl na židli.

„Chtěl bych se omluvit, že jsem vás takhle přepadl,“ nenechal ho příchozí dlouho čekat. „Dozvěděl jsem se v klubu, že tu pravděpodobně budete. Vždy se mi tady v hospodě moc líbilo, a tak jsem si řekl, že si zaskočím na jedno pivo. Po hře mám na ně pokaždé náramnou chuť.“

Mladík kývl a bylo vidět, že čeká, co bude dál. Mlčel.

„Abych se přiznal, zajímáte mě. Řekli mi, že jste z Československa, je to tak?“

Mladík konečně promluvil: „Ano, narodil jsem se v Praze, ale tady jsem už tři roky. Pokoušel jsem se studovat, ale nedopadlo to.“ Jeho angličtina byla až na těžko rozeznatelný přízvuk výborná.

„Čím jste se zabýval?“

„Matematika a fyzika, ztracené dva roky,“ mávl rukou, jako by odháněl nějakou havěť od stolu.

„Nešlo to?“

„To ani ne, ale nejsem studijní typ. Trávit celé dny biflováním a vysedáváním v posluchárnách, jen abyste ukojil otcovy ambice a očekávání? Ne, to ne. Raději dělám venku,“ ukázal rukou směrem k oknu, opřel si pohodlně záda a zvedl sklenici. Vypadal, že je sám překvapený svou otevřeností.

„Cheers!“ Nicolas také pozvedl pivo, které mu Noel právě přinesl. „Víte, po válce jsem pracoval chvíli v Praze a mám tam jisté vazby. Dokonce umím česky,“ doplnil s lišáckým úsměvem.

„Opravdu?“ Prokopa to znatelně překvapilo.

„Ano,“ přešel Pilgrim do češtiny, „setkal jsem se v Praze s vaším jménem. Falk. Moc jich tam není, že? Otec byl voják?“

Hoch na něj hleděl s narůstajícím zájmem. „Spíš taková kancelářská krysa, pochybuji, že někdy držel zbraň v ruce. Dal se na politiku. Soudruh.“ Bylo vidět jeho znechucení.

„Nemáte ho rád?“

„Nikdo ho nemá rád.“ Téma ho přestalo bavit.

„To je od něj?“ zkusil to ještě jednou Nick a ukázal na obálku na stole.

Jenom otráveně kývl hlavou a díval se směrem ke dveřím.

„Čekáte někoho?“

„Hmm, přítelkyni, máme jet do biografu.“

„Aha, doufám, že vás moc neobtěžuji, ale byl jsem hrozně zvědavý. Mladé muže z Čech tu nepotkávám každý den.“ Nicolas se přátelsky usmíval.

„Ne, nevadí mi to. Česky už jsem dlouho nemluvil.“ Mladík trochu roztál. „I když už to asi nebudu moc potřebovat. Nehodlám se tam vracet.“ V jeho odmítavém pohledu byl cítit vzdor.

„Možná je to trochu škoda, ne? Je to krásná země a narodil jste se tam.“

Prokop jen pokrčil rameny.

„Snad byste si mohl zítra ten jazyk trochu procvičit. Budu mít v klubu pár přátel. Několik i z Československa. Veteráni, víte?“

„Do klubovny personál nesmí.“

„Nebojte se, přijďte. Jste pozvaný, zařídím to.“

Do lokálu vešlo trochu oplácané pihovaté děvče v zelených minišatech s narezlými vlasy v pevném drdolu.

Prokop se rychle zvedl: „Už musím.“

„Hezké děvče! Vezměte ji zítra s sebou, počítám s vámi.“

„To asi nepůjde, ale já se pokusím přijít. Na shledanou, pane Pilgrime.“

„Užijte si biograf. Zítra. Těším se.“ Nicolas doprovodil dvojici pohledem ze dveří a osaměl se sklenicí tmavého piva a ušmudlanou obálkou s kroužky od půllitru. To vypadá nadějně, pomyslel si. Napil se a prsty poklepal na vlhký papír. Měl sto chutí dopis otevřít. Stěží se ovládl. Tolik let Karla neviděl! Vzpomínal. Byly časy, kdy Karla Falka měli někteří lidé rádi. Určitě otec a maminka. Teď už je to možná jinak, ale tehdy? Nick přivřel oči. Všechno to vlastně začalo v Dolomitech. Tenkrát za první války. Kolikrát to slyšel doma vyprávět?

Kapitola 2.

Dolomity, masiv Marmoláda — prosinec 1916

Kapitola 2. Dolomity, masiv Marmoláda — prosinec 1916

V baráku bylo chladno a úplná tma. Oddychování spících vojáků narušovalo občasné zakašlání a zamumlání ze sna. Nadporučík Karl Ludwig Falk se neklidně vrtěl na své pryčně. Naslouchal prudkému dešti, který už od večera zběsile bušil do střechy ubikace, z níž museli odklidit oblevou ztěžklý sníh. Nekonečný koncert kapek ho znervózňoval a přes obrovskou únavu mu nedovolil usnout. Vyčítal si, že nedokázal sestoupit až do údolí ke své jednotce. Večer po té šílené akci uvízl tady, v kolonii Gran Poz. Bylo to k vzteku. Provizorně ho ubytovali společně s oddílem císařských střelců, protože v důstojnickém baráku už nebylo místo. Tohle ale Karlu Ludwigovi nijak nevadilo. Byl zvyklý na daleko horší podmínky a jako člen speciální horolezecké jednotky horských vůdců spal se svými muži běžně. Navíc šlo jen o jednu noc.

Převrátil se znovu na druhý bok a zabolelo ho celé tělo. Kdyby tak alespoň přestalo pršet, pomyslel si. V duchu si představoval, co udělá celonoční déšť s tou obrovskou mnohametrovou vrstvou čerstvého sněhu na hřebenech Marmolády. Sakra nebezpečná situace! I zítřejší sestup do Passo Fedaia to zkomplikuje. V dobrých podmínkách by ráno obul lyže a za pár chvil by byl dole. V dešti a těžkém mokrém sněhu to nebude nic příjemného. Nemohl se dočkat, až bude pryč. Vracel se sám z neúspěšné mise, ve které ztratil dva ze svých nejlepších lidí, a nečekaně ještě vzácného přítele. Snažil se ty myšlenky zaplašit, byl ve válce a válka byla taková. Ty tváře se ale z temného příšeří vlhkého kasárenského přístřešku vynořovaly znovu a znovu. V hlavě se neustále vracel zpět. Zpět o ty tři osudné dny.

Seděli namačkaní na dně nízké dřevěné bedýnky, která společně s jednoduchou kovovou konstrukcí a dvěma kladkami představovala kabinu dopravní lanovky. Na jejich uniformách se cestou z údolí usazovala silná vrstva čerstvého sněhu. Kromě prudce padajících vloček nebylo vůbec nic vidět. Karl Ludwig se vyklonil nad temnou hlubinu. Mrazivý poryv mu zahnal tu bílou spoušť za límec. Otřásl se chladem.

„Perfektní podmínky pro akci,“ prohodil hlasitě ke svému kolegovi. Poddůstojník Johann Würth jenom přikývl. Jeho zarostlý obličej, masírovaný divokým povětřím, tak tak zahlédl. Nejmladší člen průzkumného družstva horských myslivců, Albert Landentinger, se vysmrkal za okraj bednění.

„Jo, je vidět úplný prd, světlomety jim budou k ničemu.“ Sotva překřičel vichřici. Posádka plošiny znovu zmlkla. Chatrná krabice, ne nepodobná většímu šuplíku, se divoce pohupovala, vlečena tažným lanem černobílým pustým prostorem. Karl Ludwig si uvědomil, že by měl mít strach. Necítil nic. Jeho vnímání nebezpečí se za poslední rok naprosto změnilo. Hrůzné zážitky, které měl za sebou, jeho práh strachu posunuly jinam. Zasraná válka!

Netrvalo dlouho a kakofonií zvuků stoupající lanovky a větru proniklo zprvu nenápadné povrzávání navijáku horní stanice. Ještě kousek! Tmavý stín skalního ostrohu, ve kterém byla celá lanovka ukotvena, se zjevil ze tmy jako příď nějaké obří lodi. Přistání bylo poněkud prudké. Zvuk motoru utichl.

„Nazdar, chlapi,“ pozdravil je strojník. „Nadporučíku,“ naznačil zasalutování Karlu Ludwigovi, „jděte se dovnitř ohřát. Kapitán Horvát už na vás čeká.“

Stoupali po uzoučké stezce, vysekané v ledovci na úpatí skalního masivu. Cesta byla zajištěna fixním lanem, ale přesto byl pohyb s batohem plným výstroje a zbraní přes rameno obtížný. Do velitelství pozice „D“ na Sasso dele Dodici zbýval jen kousek. Do místa, kde dnes začne jejich úkol, však budou muset vystoupat ještě devět set výškových metrů. Bude to těžké, ale tím to jenom začne, uvědomoval si Karl Ludwig. Lepší na to nemyslet. Touhle dobou už by mělo svítat. Na chvilku zastavil. Zdálo, se že tma trochu řídne. Za sebou uslyšel těžké okované boty vrzající na chodníčku. Podíval se vpřed. Krystalky ledu a sněhové vločky hnané prudkým větrem mu vrazily do tváře. Oslepily ho. Sklonil hlavu a znovu vyrazil vzhůru. Trvalo to ještě dalších pět minut, než se v bezprostřední blízkosti před nimi zjevil v závětří skalního útvaru tmavý vchod do kaverny. Převis, pod kterým ve skále vystříleli díru, byl obedněn prkny a provizorní dveře zakrýval závěs z celtoviny. Ze stínu stěny se vynořila postava strážného.

„Dobré ráno, nadporučíku,“ zasalutoval. „Pojďte dovnitř, máme pro vás snídani,“ křičel na ně, aby přehlušil kvílení sněhové bouře.

Ticho narušoval jen zvuk dechu stoupajících mužů a skřípot bagančat. Pomalu postupovali za průvodcem, který v kontrolních bodech průběžně sledoval pohyb ledových vrstev. Nejdříve prošli spletí chodeb a podzemních ubikací, vystřílených a vykutaných přímo v mase ledovce, později se tunel zúžil a sleduje sklon svahu, stoupal pod povrchem stále výš a výše. Štola označená v klíčových místech lampičkami vypadala až pohádkově tajemně. Odlesky v záři blikajících světýlek jim mihotavě osvětlovaly cestu. Ledový strop chodby byl občas tak tenký, že v létě dolů prosvítalo denní světlo, ale momentálně nad nimi byla mnohametrová bílá vrstva. V úsecích, kde budovatelé využili přirozených ledovcových trhlin, se nad nimi otevřelo šedé oblačné nebe, ze kterého se nepřetržitě sypal sníh jako z roztržené peřiny. Podzemní cesta nebrala konce. Zastavovali pravidelně. Ve výšce přes 2 800 metrů nad mořem byl výstup s plnou zátěží nesmírně namáhavý, navíc nebylo kam spěchat. Podle rozkazu velení a posledních instrukcí kapitána Horváta měli postup k předsunutým italským pozicím zahájit až pozdě odpoledne. K dosažení kóty „S“, která se nacházela něco málo přes 3 000 metrů nad mořem, jim zbývala jen asi hodina cesty. V plánu bylo využít silného sněžení a nastupující tmy k překvapivému útoku na první stanoviště obsazené nepřítelem. Byl to zoufalý plán. Karlu Ludwigovi bylo jasné, že už jen přelezení hřebene ve tmě a takovém marastu bude nelidský výkon. Svým způsobem ho ale celá tahle záležitost lákala. Byla to výzva. Vybral si k tomu nejlepší dobrovolníky, naprosto spolehlivé a výkonné. Seděli na bobku ve výklenku vytesaném do boku chodby a kouřili. Plošina neměla víc než dva krát tři metry a sloužila jako výhybka při vynášení proviantu a střeliva. Podíval se znovu do jejich tváří. V odrazu neklidného plamínku svítilny vypadaly sinale jako neživotné voskové odlitky.

„Jdeme, chlapi!“ Zamáčkl pohorkou nedopalek a nasoukal se do popruhů batohu. „Čas letí. Jste v pořádku?“ Kývnutí, zachrchlání a zvuk dopadajícího plivance. Malá kolona vedená zkušeným ženistou, jedním z budovatelů a znalců tohoto úchvatného podzemního díla, se dala znovu do pohybu.

Ústí tunelu na hřebenu mezi kótami 3165 a 3065 nad štěrbinou Fessurascharte, označovanou jako pozice „S“, připomínalo vstup do pekla. Poslední rakousko-uherskou baštu na hřebenové frontě Marmolády obklopovala bílá smršť. Nárazový vítr hnal vrstvu prachového sněhu a ledových úlomků tak prudce, že nebylo vidět na zem. Řev větru vojáky naprosto ohlušoval. Nesměle vykukovali zpoza zástěny směrem, kde tušili svůj cíl, hřeben Serauta obsazený Italy.

Johann se přiklonil až těsně ke Karlovu uchu. „Tady chcípneme,“ zařval. V jeho tváři se v tu chvíli objevil křivý sarkastický úsměv. Od té doby, co po epidemii tyfu pochoval manželku a obě děti, se takhle vysmíval smrti při každé vhodné příležitosti. Zatím si na něj neudělala čas.

Stáhli se dovnitř. Muži z patroly u vchodu se s nimi podělili o cigarety. Uvnitř ledové sluje byla stabilní teplota a téměř ticho. Žvýkali kus špeku a ztvrdlý krajíček ne zrovna chutného chleba. V pomuchlaném plecháči koloval teplý čaj, který jim uvařila hlídka. Mlčeli. Podmínky tady na hoře překonávaly všechny jejich představy. Karl Ludwig si uvědomoval, že pokus o přechod se v tomto počasí téměř rovná sebevraždě. Musel se ale rozhodnout. Prohlížel si znovu své partnery. Johann byl smířený se vším. Zubatá na něj nečinila žádný dojem. Držel mezi prsty malinký nedopalek a civěl do bílé stěny před sebou, zatímco Albert vyprávěl nějaký vtip strážnému. Jeho osmnáctiletá bezstarostnost byla zarážející. Neskutečně fyzicky schopný horal byl Karlu Ludwigovi naprosto oddaný a o jeho rozhodnutích nikdy nediskutoval. Takový silný, jednoduchý živočich. Občas se zdálo, že pro válku v horách byl zrozen. Sakra, co s tím? Nejvyšší čas se rozhodnout.

„Půjdeme.“ Jeden ze strážných se na něj podíval jako na blázna. „Přesuneme se do ,S‘ a chvíli počkáme. Máme přibližně dvě hodiny k dobru.“ Rozsudek byl odložen.

Poslední kontrola materiálu a výzbroje proběhla úspěšně a trojice průzkumníků se oblékala. Opustit relativně teplý a bezpečný úkryt se nikomu moc nechtělo, ale čas se chýlil. Zhruba před půlhodinou jim hlídka nahlásila, že se vítr malinko zklidnil. Karl Ludwig se rozhodl. Rozloučili se s posádkou kaverny a křivolakou uličkou, vykopanou v hlubokém sněhu až do výše hlavy, se vydali směrem k přední linii. Zákop, příčně vykutaný v ledu úzkým hřebenem až trhlině na okraji kolmé jižní stěny hory, byl před nástupem zimy doslova omotán ostnatým drátem. Teď se ale vše ztratilo pod obří závějí. Zákopníci jen stěží udržovali opevnění v provozuschopném stavu. Viditelnost byla i přes den minimální, a právě na to spoléhal jeho plán. Za normálních podmínek hlídala v noci neprostupnost hřebenu na italskou stranu dvojice silných reflektorů. Ty brouzdaly plochou ledovce sem a tam a svému dělostřelectvu a kulometným postavením neomylně nasvěcovaly jakýkoliv pohyblivý bod.

Dnes panovala temnota. Bylo pět hodin odpoledne. V závětří hlubokého okopu v rozsedlině těsně u jižní stěny se navázali na lano. S opakovačkou Mannlicher přehozenou přes batoh a s cepínem v ruce se Karl Ludwig jako první vydrápal po stupních vytesaných v upěchovaném sněhu. Ostatní ho pomalu následovali. Leželi na břiše vedle sebe hlavami k sobě a snažili se překřičet svištění větru.

„Jdu první, až budu mít dost, vystřídáme se. Držte se, chlapi!“ Karl Ludwig poplácal oba své partnery po rukou a zakryl si ústa šátkem. Při prvním pokusu o posunutí se mu nohy zabořily až po pás do prachové pokrývky. Za pomoci cepínu posunul těžiště, vyprostil pravou nohu a s nesmírným úsilím ji posunul o malý kousek vpřed. Totéž opakoval po dvou vydechnutích s druhou končetinou. Krok za krokem, dokola celou hodinu. Posunuli se asi o dvacet metrů. Vedení družstva převzal Albert. Mírně klesajícím terénem kopírujícím hranu jižní stěny se posouvali jako nějací podivní šneci, obalení bílou slupkou. Každý metr postupu je stál nesmírné úsilí. Po třech hodinách práce vytušil Johann, který byl momentálně na čele skupiny, v prudké vánici šedý stín první skalní věžičky. Další lemovaly pokračující hřeben jako ocas draka. Sklon svahu se změnil a při každém jeho kroku odjížděla směrem dolů malá lavinka. Namířil si to vzhůru a po chvilce neskutečné dřiny na úpatí stěny vykopal malou plošinu. Byl čas k odpočinku.

„Budeme muset nastoupit do stěny. Tady v tom sklonu už traverzovat nejde.“ Johann křičel, ale znovu sílící vítr mu utrhoval slova od úst. Karl Ludwig pokývl a rukou svírající elektrickou svítilnu, kterou na chvilku výjimečně použil, naznačil k výraznému vertikálním zářezu kousek od jejich útočiště.

„Tudy to snad půjde,“ přiklonil hlavu ke svým kolegům, kteří se natěsnáni krčili na miniaturní římse, „nemůžeme být od jejich hlídky daleko.“ Ve skutečnosti si nebyl vůbec jistý. Během strastiplného hmoždění v bílé tmě v podstatě ztratil o jejich pozici přehled. Jediné, co bylo jisté, byl správný směr, ale vzdálenost si netroufal odhadovat. Až narazí na předsunutou italskou stráž, bude to překvapení pro všechny. „Musíme postupovat opatrně, snad je objevíme dříve.“ Pořád v to doufal. „Vyrazíme.“

„Můžu jít první?“ přihlásil se Albert.

Karlu Ludwigovi začala být hrozná zima a nejraději by sám zahájil výstup, ale věděl, že na skále je mladší spolubojovník o hodně lepší. Přikývl: „Ale dávej bacha, jasný?“

Chlapec si už v té chvíli upevňoval na batohu cepín. Poté zatočil několikrát pažemi, aby prokrvil zmrzlé prsty, a vydal se podél úpatí k nedalekému zářezu. Johann ho jistil, sám přivázán ke stanovišti, které během přestávky vybudovali pomocí dvou skob. Sněžení jako na potvoru znovu zesílilo, a tak se jim prvolezec po několika krocích ztratil z dohledu.

„Sakra, to je ale počasí,“ zanadával si Karl Ludwig. Přitom moc dobře věděl, že za lepší viditelnosti by jejich akce vůbec neměla šanci na úspěch. Už po pár metrech by je ulovil italský světlomet a dávky rachotícího kulometu by je zahnaly zpět do vlastních pozic. Pokud by měli štěstí. Lano, ztuhlé silným mrazem, se odvíjelo z Johannových rukou v celkem pravidelných intervalech. Albert byl opravdu dobrý a ve vynikající formě. Přesto mu trval výstup dlouho. Karl Ludwig dělal, co mohl, aby se zahřál, ale začínal se pomalu třást po celém těle. Na malinkém prostoru vykopané plošiny nebylo pro nějaký pohyb místo.

Lano se zastavilo na delší dobu. Že by? Ano, dvojí zaškubání. Je zajištěno. Domlouvat se křikem nemělo vůbec cenu. Johann ukázal bradou a Karl Ludwig vyrazil k nástupu. První kroky v kolmém terénu byly značně nejisté. Ztuhlé tělo se odmítalo rozhýbat. Zmrzlýma rukama nahmatával a očišťoval již znovu zapadané chyty a stupy a posunoval se jako podivný pavouk směrem vzhůru. Po několika metrech mohl použít ve zúženém místě rozpor nohou. Na chvíli zastavil, aby si odpočinul. Zahřál se, ale ruce měl zmrzlé, že je téměř necítil. Pokusil se je prokrvit kroužením. Možnost omrzlin byla značná. Snažil se na to nemyslet. Podíval se dolů. Temná hlubina v bílém přívalu. Po chvilce pokusů se mu podařilo přesunout pušku, která mu v sevřeném komínu překážela, do jiné polohy. Zatahal za lano a pokračoval ve výstupu. Ještě několik metrů zářezem a potom po mírně stoupající římse směrem doprava. Následoval krátký výšvih na plochý boční hřebínek. Nápor větru ho málem srazil zpět. Musel se ve směru lana plazit po břiše. Alberta našel schovaného za velkým balvanem, kolem kterého omotáním lana vytvořil jištění. Kývnutím se přivítali. Během další hodiny se ocitli v závětří kamene všichni tři.

Na mírně klesajícím hřebenu se jejich postup nijak nezrychlil. V temnotě na ně na každém kroku číhaly neskutečné sněhové útvary vymodelované větrem a terén byl absolutně nečitelný. Hrozilo také utržení převěje a pádu do kolmé jižní stěny hory. Téměř neustále se po kolenou opatrně posunovali východním směrem k italským pozicím. Šedý útes, vystupující z terénu jako nějaký zub, zaregistrovali, až když byl téměř na dosah. Ano, to musí být ono, proběhlo Karlu Ludwigovi hlavou. Shromáždili se s hlavami těsně u sebe na úpatí skalky. Pravděpodobnost, že by je patrolující voják mohl slyšet, byla vyloučená, ale opatrnost byla na místě. To, že se dokázali bez úhony dostat až sem, byl téměř zázrak. Dvacet minut po půlnoci, a jejich mise nebyla zdaleka u konce.

Centimetr po centimetru se poddůstojník Johann Würth posunoval rozeklaným terénem pod předsunutou italskou pozicí, o které věděli z leteckého průzkumu. Dole na úpatí skalní věžičky zanechal všechnu zátěž kromě ručního granátu a pistole M7 Roth. Obojí měl schované pod vrstvou oblečení, aby předešel zamrznutí. Vítr spolehlivě překrýval tlumené zvuky jeho pohybu. Nedokázal přesně odhadnout pozici patroly, ale věřil, že až se k ní přiblíží, zareaguje včas. Před sebou měl krátký skalní stupeň, který se nikudy nedal obejít. Vítr na chvilku polevil, a tak ticho narušoval jen jeho vlastní dech. Strnul v přikrčené pozici a naslouchal. Stačila jen chvilka klidu a na ramenou se mu začala hromadit vrstva sněhu. Neslyšel nic.

Poryv větru znovu udeřil. Kvílivý zvuk rozčísl temnotu a do očí mu přilétla sprška ledové tříště. Pomalu vysunul hlavu přes okraj stěnky. Ve tmě před sebou spíše tušil než viděl šedý stín. Kromě sněhu hnaného vichřicí se nic nehýbalo. Nahmatal spolehlivý úchyt, a když našel oporu pro nohy, vytáhl tělo pomalu na římsu. Po břiše se potom plazil po vyfoukaném tuhém povrchu dál. Teprve na vzdálenost necelých dvou metrů si byl jistý. Italové vybudovali předsunuté opevnění z volných balvanů a pytlů naplněných sutí. To vše bylo nyní spojeno ledovou krustou. V závětří primitivního hnízda se vytvářely velké sněhové závěje a hlaveň kulometu, která čněla ze zvýšené zídky, byla přikryta zmrzlou celtovinou. Johann znovu ležel několik minut bez sebemenšího pohybu a postupně mizel pod bílou pokrývkou. Nic. Uvnitř stanoviště se nehnula ani myš. Pomalu se posunul až těsně pod obranný val. V záňadří nahmatal zbraň a znovu znehybněl. Je možné, že se posádka stáhla kvůli počasí, proběhlo mu hlavou. Z takovéto bezprostřední vzdálenosti by pravděpodobně v mezerách mezi poryvy zaslechl útržky hovoru nebo nějaké zvuky.

Využil obzvlášť silného kvílení větru a vysunul hlavu na úroveň střílny. Neviděl nic. Tma. Ani záblesk výstroje ve světle lampičky nebo žhavík cigarety. Nic. Poslouchal nehybně přímo pod vyčnívající zbraní. Začínala mu být hrozná zima, ale netroufl si pohnout se. Šílenství vichřice na pár okamžiků polevilo. Nastražil uši. Nic. Nikdo tam není. Stáhl se a po břiše se plížil nerovným úpatím předprsně. Před ním se ze tmy vynořila obrovská sněhová návěj, která dosahovala až ke koruně obranného postavení. Určitě to tu opustili. Začal se plazit po ztuhlém sněhu vzhůru. Zastavil se až s hlavou na úrovni posledního pytle se štěrkem. Připravil si k použití krátkou zbraň a vystrčil přes pažení čepici, nastraženou na špičce bajonetu. Nic. Vysunul hlavu. Malé opevněné hnízdo bylo téměř do půlky zaváté sněhem. Bylo jasné, že o odhrabávání se už pár hodin nikdo nestaral. Johann si s ulehčením oddychl. Přesunul své tělo dovnitř a tlumeně rozsvítil svítilnu. Jediné zázemí, které postavení skýtalo, tvořil celtový přístřešek natažený mezi skalními výčnělky a kamennou zídkou, nyní téměř zhroucený pod sněhovým příkrovem. Nakoukl do něj s rukou připravenou k výstřelu a zůstal stát jako opařený.

První bílý poprašek napadl v oblasti Dolomit již v srpnu 1916. K údivu všech zůstal ležet. S přicházejícím válečným podzimem se nejdříve ve vyšších polohách, později i v údolích začalo hromadit obrovské množství sněhu. Zima byla opravdu krutá a vedení bojů v těchto podmínkách neskutečně obtížné. Téměř nepřetržité srážky narušovaly možnost zásobování, provoz lanovek, střídání stráží a celého provozu válečné mašinerie. Lavinová situace během zimy udržovala všechny zúčastněné v neustálém stresu a strachu. Ztráty na životech způsobené živly převyšovaly ztráty v boji. Přes obrovské útrapy ani jedna strana konfliktu nehodlala ustoupit. Nezbylo než se uchylovat k naprosto zoufalým akcím.

V okamžiku, kdy Karl Ludwig se svými spolubojovníky opustili pozici „S“, bylo venku něco málo přes dvacet stupňů pod nulou. Teď po půlnoci, když se krčil těsně přitisknutý k Albertovi v mělkém záhrabu na úpatí vápencového útesu, se ještě ochladilo. Snažil se odpočívat, ale bránil se spánku, který by znamenal jistou smrt. Naslouchal zvukům neustále řádící vichřice. Johann už by podle všeho měl být někde nahoře a případné výbuchy granátů či střelbu by v okamžicích, kdy nápory větru polevily, určitě zaslechl. Zatím nic. To bylo dobré znamení. Obránci neměli o průzkumníkovi u své pozice ani páru. Doba čekání se táhla a zima začínala být nesnesitelná.

„Něco se mu muselo stát. Pojďme za ním!“ pronesl Albert a snažil se rozetřít si nos, který přestával cítit.

„Ještě ne. Ještě mu dáme deset minut.“ Oba věděli, že se musí začít hýbat, jinak je mráz zabije. Silná vrstva sněhu, která každou chvíli přibývala na jejich tělech, by je tady, uprostřed divoké, černobílé, pusté nicoty pohřbila během několika minut. „Vyrazíme,“ rozhodl se Karl Ludwig, „snad Johanna potkáme. Opatrně, jasné?“

Albert jenom přikývl a snažil se rozhýbat ztuhlé tělo. Za chvíli už pomalu postupovali po dávno zmizelých stopách. Jasný a ostrý hlas píšťalky pronikl burácením větru. Nemohlo to být daleko.

Karl Ludwig rozpoznal známý signál. „Je to tam čisté. Jdeme!“ Přestali se zabývat bezpečností a rychle postupovali rozeklanými skalisky vzhůru. Trvalo jen pár minut, než těsně před sebou zahlédli ledem obalené opevnění pozice.

Andrea Conti, spolužák z vídeňské lesnické školy a člověk, který Karla Ludwiga poprvé přivedl sem, do těchto nádherných a krutých hor. První dolomitský spolulezec a přítel nejvěrnější. Odvážný muž seděl nyní v celtovém přístřešku opřený o skalní stěnu, bledou tvář omrzlou ledovými krystaly. Vypadal, že spí. Na klíně choval hlavu svého již zřejmě dříve zemřelého kamaráda, kterého v poslední chvilce přikryl vlastním kabátem. Mrazivé a dojemné sousoší, obklopené poházenou výstrojí a navátým sněhem. Karl Ludwig plakal. Zpočátku si nebyl jistý totožností zemřelého, ale vojenská knížka dala jeho tušení zapravdu. Johann s Albertem posedávali na bobku schovaní za předprsní a mlčky čekali. Čas rychle utíkal a bylo třeba se rozhodnout o dalším postupu. Bouře měla v nejbližších hodinách kulminovat a k obsazení pozice posilami nezbývalo moc času. Podle meteorologů měla v dalších čtyřiadvaceti hodinách přijít změna počasí.

Konečně Karl Ludwig vylezl ze stanu. „Ten druhý onemocněl a nikdo je nepřišel vystřídat.“ Podal Johannovi popsaný list, dopis na rozloučenou.

„Hmm,“ zamručel poddůstojník pod vousy, které vypadaly jako ledová krápníková jeskyně, a předal papír dál.

„Pohřbím je sám, zatím do sněhu. Najedli jste se?“

Oba přikývli.

„Tak vyrazte. Do zítřejšího večera tu musí být posádka. Dobře zajistěte fixní lana. Máte nějaké otázky?“ Karl Ludwig autoritativním tónem zakrýval své dojetí. Rozuměli mu. Rychle se objali a za okamžik už mu obě nemotorné postavy zmizely ve tmě za opevněním. Bylo to naposledy, co ty dva viděl.

Na střechu baráku dopadaly další miliony kapek a v neúprosném rytmu odpočítávaly vteřiny nekonečné noci. Karl Ludwig se znovu převalil na druhý bok. Několikrát již téměř upadl do spánku, ale výjevy z posledních dnů mu natolik pocuchaly nervy, že se nedokázal úplně uvolnit. Na hraně vědomí sebou vždy škubl a jeho mysl se naplnila hrůzou.

Znovu a znovu ukládal ztuhlá těla do mělkého hrobu, který vyhrabal italskou lopatkou v nafoukaném sněhu za opevněním. Znovu prožíval neměřitelnou dobu čekání uprostřed zběsilých přívalů sněhu a kvílení větru. Zpočátku sledoval ubíhající čas na přívěskových hodinkách po otci, které celou válku opatroval jako oko v hlavě, a snažil se udržovat zahřátý nekonečným uklízením nové bílé záplavy. V duchu také zkoušel odhadnout rychlost postupu posil. Později, když bledý přísvit naznačoval denní světlo, zvítězila únava a zvolna upadl do ospalé letargie. Dobře věděl, že pokud usne, zemře, ale čím déle to všechno trvalo, tím odevzdaněji propadal záplavě nicoty.

Posadil se na pryčně. Vyburcoval ho nejistý pocit někde vzadu v hlavě. Milosrdný spánek nepřišel, navíc mu vnitřní neklid rozblikal pomyslnou červenou kontrolku, stejně jako před dvěma dny na hřebenu Serauta. V okamžiku, kdy ho únava a mráz již ukolíbaly do smrtelného objetí, ho najednou vyburcoval podobný pocit.

S obtížemi otevřel oči a okamžitě mu došlo, že situace se změnila. Vítr zvadl, jako by mu došel dech, a už jen drobné vločky se zvolna snášely k zemi jako na nějaké kýčovité vánoční pohlednici. První zvuk, který spíše vytušil než zaslechl, ho vypružil z ospalé ztuhlosti. Neuvěřitelně ztěžka se zvedl a po kolenou opustil celtový přístřešek. Naslouchal. Zaslechl to znovu. Jsou tady. Pocit úlevy ho zaplavil jako povodeň a donutil ho zmobilizovat všechny síly. Vyplazil se v euforickém vzedmutí směrem k předprsni a pohlédl do prostoru pod ní.

Viditelnost se výrazně zlepšila. Matné denní světlo umožňovalo dohlédnout skrze mírné sněžení až téměř k úpatí skalní věže. V celém obranném perimetru nic. Nikde nikdo. Zkontroloval rychle čas. Bylo tři čtvrtě na tři. Rychle počítal. Osamocený strávil na tomhle pekelném místě již více než třináct hodin, z toho poslední hodinu a půl téměř v bezvědomí. Počasí se během té doby mohlo změnit už dříve. Znovu prohlédl terén pod sebou a pečlivě se zaposlouchal. Nic. Pod ním se nehnula ani vločka. Znovu ten zvuk. Smysly se v pudu sebezáchovy zbystřily na maximum.

Ano, teď už se nemohl mýlit. Italové. Měli to ze svých pečlivě vybudovaných postavení na Punta Serauta podstatně blíže a budou se snažit využít zlepšení počasí k výměně hlídky. Je to jasné. Sakra! Znovu po čtyřech zalezl do stanu a necitlivýma rukama se horečně snažil vybalit svoji mannlicherovku, pečlivě zabalenou do jedné z dek, které zdědil po původní posádce. Pevně doufal, že bude použitelná. Zkontroloval závěr. Vypadalo to dobře. Snažil se rozproudit krev v končetinách. Po chvilce cvičení ucítil šílenou bolest prokrvujících se prstů. No sláva! Když se mu zdálo, že má v prstech alespoň trochu citu, vyplížil se ven. Přelezl zmrzlou barikádu obraného postavení a opatrně se snažil vystoupat šikmým traverzem k vrcholu útesu. Mírný vítr vanoucí od východu k němu znovu přinesl ty zvuky. Nebylo pochyb. Ještě několik kroků a ocitl se těsně pod vrcholkem skalní věže. Po břiše přeplížil malou plošinu, a když vyhlédl přes převěj na druhé straně, uviděl je.

Čtveřice alpínů ověšená proviantem a municí postupovala po uzounké stezce v úbočí skalní stěny směrem k předsunuté pozici. Vzdušná římsa byla sice zajištěna fixními lany, ale ani při zlepšené viditelnosti a takřka úplném bezvětří neumožňovala rychlý postup. Italští vojáci právě dospěli k uměle přemostěné skalní trhlině a chystali se jeden po druhém k několika odvážným krokům přes kovový žebříček vysoko nad bezednou hlubinou. Karl Ludwig už ze svého vyvýšeného stanoviště rozeznával konkrétní detaily. Dva z mužů byli zjevně zdravotníci, ti druzí střídající posádka. Pečlivě zamířil a v okamžiku, kdy vysoký poddůstojník s tmavým knírem, který se jasně rýsoval v jeho větrem a sluncem ošlehaném obličeji, vstoupil opatrně na lávku, stiskl spoušť.

Výstřel se rozlehl ztichlým údolím jako šlehnutí božího biče. Velitel italské hlídky zakolísal uprostřed můstku a ve tváři se mu objevil překvapený výraz. Potom se pomalu, jako by si vše předem důkladně promyslel, skácel do nekonečné propasti. Mezi alpíny vypukla panika. Rychle a trochu zmateně se dali na ústup. Druhou střelou Karl Ludwig těsně minul. Kulka zasáhla batoh jednoho z ustupujících vojáků a otočila ho kolem jeho osy. Muž pevně se držící fixního lana se mu najednou díval přímo do očí. Byla v nich čirá hrůza. Třetí výstřel byl opožděný, což umožnilo jednomu ze zdravotníků vtáhnout šokovaného vojína do malého výklenku mimo dosah kulek. Nastalo ticho. Do tmy zbývala ještě asi hodina. Možnost příchodu posil z rakouské strany existovala, ale s přibývajícím časem se zdála stále méně pravděpodobná. Viditelnost se se soumrakem znovu zhoršovala. Karl Ludwig naslepo vypálil směrem k úkrytu Italů ještě jednu ránu, potom se rozhodl šetřit municí. Jeho tělo po ústupu adrenalinu znovu zachvátila strašlivá zima a únava. Celý se rozklepal a zuby mu nekontrolovatelně cvakaly. Pomalu se ho zmocňoval strach.

Paprsek prvního reflektoru prořízl houstnoucí tmu jako ostrý útočný nůž. Během několika vteřin se k němu přidal druhý světlomet a společně začaly hledat svůj cíl. Karl Ludwig věděl, co bude následovat, a zmobilizoval všechny své síly k ústupu. V okamžiku, kdy se spustil nohama dolů z plošiny, zasáhlo jeho prchající postavu smrtonosné světlo. Řídký horský vzduch rozčíslo rachocení kulometu. Těsně nad hlavou se prchajícímu muži rozstříkla vrcholová sněhová čepice a úlomky vápence létaly všude kolem. První střela z kanonu prolétla nad ním a neškodně vybuchla na okraji jižní stěny. Než se mátožně dopotácel do relativně bezpečného stínu obranného opevnění, zasáhla druhá střela přímo vrcholek skaliska. Ohlušující rána mu téměř protrhla ušní bubínky. Ztratil rovnováhu a poslední metry sestupu se kutálel nekontrolovatelným pádem, následován kamennou sprškou z roztříštěného vrcholu. Puška mu vyklouzla z ruky a odporoučela se do neznáma. Další výstřel zazněl z rakouského děla na hřebeni směrem k italským pozicí. Přestřelka se rozvinula během chvilky do absolutní intenzity. Karl Ludwig se krčil uvnitř přístřešku, tiskl se ke skalní stěně a doufal, že ho nezasáhne zbloudilá střela z vlastní pozice.

Trvalo to nekonečně dlouho. Bezzubé šílenství obou protivníků, nesmyslně usilujících o tento divoce krásný, ale naprosto neobyvatelný kus planety, ukončila teprve mlha pomalu stoupající z údolí, která zvěstovala změnu počasí. Rozhostilo se ticho. Světlomety přejíždějící pátravě plochu ledovce ztrácely v mléčném oparu svoji sílu a po chvilce je obsluha vypnula. Oteplilo se. Karl Ludwig, který věděl, že posily z italské strany dorazí pravděpodobně co nevidět, se dal na ústup. Donutil se sníst zbylý kousek špeku, vyházel z batohu vše přebytečné a z posledních sil se pustil do sestupu. Podařilo se mu najít větrem zavátý začátek jištění, které zanechali jeho muži pro potřeby očekávaných posil. Vyprostil lano ze závěje a připravil se ke slanění. Ruce, znovu absolutně znecitlivěné, ho neposlouchaly, přesto si dokázal připravit sestupovou pozici. Opíraje se nohama, překročil hranu do bílého neznáma. Jako pavouček se spouštěl opatrně dolů a jeho chodidla hledala oporu ve výstupcích skalní stěny. Vše šlo dobře, až do té osudné chvíle. V okamžiku, kdy se to stalo, odhadoval, že musí být minimálně v polovině sestupu. Snad za to mohla střepina některého z vybuchlých granátů, která porušila lano, ale to už nikdo nikdy nezjistí. Škubnutí vyslalo do jeho mozku jasnou zprávu. Než stačil cokoliv udělat, druhé proklouznutí se změnilo ve volný pád.

Prudký záchvat kašle jednoho z vojáků na vedlejším lůžku vytrhl Karla Ludwiga ze vzpomínek. Nahmatal ve tmě pod sebou okované horolezecké boty a nasoukal se do nich. Sundal kabát zavěšený na hřebíku a potom přes sebe přehodil celtový plášť. Omrzlé prsty na rukou, které se začínaly nadouvat a hrát všemi barvami, ho neskutečně bolely. Došmátral se ztemnělou ubikací až ke dveřím, otevřel je a vylezl pod přečnívající stříšku baráku. Proudy vody stékající shora tvořily pohyblivou záclonu, která oddělovala ubikaci od ostatního světa. Vytáhl cigaretu a s nesmírným úsilím si ji rozbolavělýma rukama asi na třetí pokus zapálil. Z vlhkosti kolem se rozklepal zimou. Znovu se ho zmocnil ten neblahý pocit. Nervy, několik dní napjaté jako provazy, mu nedaly pokoje. Ruka s cigaretou se mu nekontrolovatelně roztřásla. Během posledních hodin několikrát zemřel a znovu se narodil. Ubohý Andrea Conti se svým kolegou ani Johann s Albertem neměli to štěstí. On se zřítil ze stěny tak šťastně, že zapadl do hluboké vrstvy nového sněhu mezi dvěma skalními žebry. Dost dlouho mu trvalo, než se vyhrabal ven, ale vyvázl bez jediného škrábance. Neuvěřitelné. Zabralo mu dalších pět hodin, než se víc mrtvý než živý doplazil zpátky do pozice „S“. Ležel na břiše před linií a z posledních sil pískal na píšťalku nouzový signál. Zaslechli ho a poslali pro něj zdravotníky. Čím si zasloužil život, to nechápal. Zřejmě mám před sebou ještě nějaké poslání, pomyslel si a odplivl hlen do vlhké tmy.

„Zasraná válka, posraný počasí!“ Boha už se dávno přestal ptát a doprošovat. Víra ho po tom všem, co zažil, opustila.

Zahodil nedopalek do obrovské hromady mokrého sněhu před vchodem a vykročil do deště. Úzkou, v závějích vykopanou chodbičkou si to namířil napříč kolonií baráků k východnímu okraji Gran Poz, kde sloužilo několik jeho přátel, horských vůdců. Jak je znal, touhle dobou budou ještě hrát karty. Zkontroloval čas. Bylo teprve něco před půlnocí 12. 12. 1916. Páteří mu znovu projel ten podivný pocit. Zachvěl se a přidal do kroku.

Byla to černá můra velitele pozice. Mnohokrát na tuto situaci upozorňoval a dožadoval se vyklizení tábora. Setkal se ale jen s odmítnutím a nepochopením velení. Naposledy mu dokonce jeho nadřízený vyhrožoval trestem. Teď se jeho obavy proměnily ve skutečnost.

Obrovská, místy až dvanáctimetrová vrstva sněhu pod majestátním vrcholem Marmolady Punta di Penia, nasáklá během noční oblevy z 12. na 13. prosince vodou jako houba, se dala do pohybu. Milion kubických metrů kašovité hmoty se řítil šílenou rychlostí svahem směrem k úpatí a smetl vše, co jim stálo v cestě. Pozice na Gran Poz zmizela včetně téměř tří set mužů posádky, kompletně rozdrcena a smetena tlakovou vlnou. Jedno z nejstrašlivějších dějství této války bylo dokonáno.

Kapitola 3.

Velká Británie, Brighton, West Hove Golf Club — červen 1968

Kapitola 3. Velká Británie, Brighton, West Hove Golf Club — červen 1968

Do golfového klubu dorazil Prokop pozdě. Definitivně se rozhodl teprve kolem osmé. Hlavní roli v tom hrál dopis, který zapomněl v hospodě a který podle Noela odnesl Pilgrim. Bylo to přeci jen hloupé, nechat mu ho a bez vysvětlení nepřijít. S nechutí se v pronajatém pokoji oblékl do svého nejlepšího školního saka a nyní stál na prahu příjemně osvětlené klubovny. Byl tu jen párkrát v rámci pracovních povinností a nikdy se ve stylové konzervativní místnosti necítil dobře. Okamžitě se setkal s nesouhlasným pohledem hlavního číšníka Rogera. Již chtěl vycouvat zpět na chodbu, když si ho všiml Nick Pilgrim. S rozzářenou tváří a napřaženou rukou mu vyrazil kolem kulečníkového stolu naproti. Vysoký měkký koberec tlumil jeho rychlé kroky.

„Á, náš mladý přítel. Už jsem se bál, že nedorazíte. Vítejte a chovejte se tady jako doma!“ zahlaholil, když uviděl Prokopův váhavý výraz. „Víte, jako dlouholetý člen klubu mám právo pozvat sem kohokoliv. Není třeba se ničeho bát.“ Znovu mu drtivě stiskl ruku. „Pojďte, objednejte si nějaký drink, potom vám představím své přátele. Promiňte, tohle jsem vám chtěl dát,“ zarazil se ještě na chvilku. Z kapsy tvídového obleku vytáhl ušmudlanou obálku. „Nechal jste ji na stole.“

„Díky. Přišel jsem hlavně kvůli tomu dopisu. Víte, musím otci odpovědět.“ Prokop přešlapoval na místě a připadal si trapně. „Myslím, že zase půjdu, ráno brzy vstávám do práce.“

„Ale ale. To snad ne, tady jsou na vás všichni zvědaví. Student s pověstí matematického génia, který opustí školu a živí se jako greenkeper, to se hned tak nevidí,“ nedal se Nicolas a už vláčel váhajícího mladíka za sebou ke skupině stojících mužů. „Jak vidíte, trochu jsem si vás prověřil, doufám, že vám to moc nevadí?“ Zastavil se a podíval se na něj svýma ocelovýma očima.

Prokop jen zakroutil hlavou. Ten záhadný muž ho něčím přitahoval a postupně v něm probouzel zvědavost. „S tím géniem to není tak horké, prostě to vidím. Mám to vrozené. To je vše. Ve většině ostatních věcí jsem úplně průměrný.“

Nick se jen usmál. „Tak pojďte, nenechte se přemlouvat.“

Asi hodinu poseděl s Nickovými přáteli, kteří se skládali z golfových spoluhráčů a válečných veteránů. Snažil se odpovídat na jejich všetečné otázky, týkající se většinou názorů na situaci v Československu a ve východním bloku. Kupodivu se nenudil, jak by se dalo čekat. Ti muži vyššího věku, kteří se představili jako obchodníci či novináři, byli celkem příjemní, nechyběl jim nadhled a smysl pro humor. Překvapivě hodně věděli o Praze a celé české problematice. Jejich dotazy měly hlavu a patu. Když se většina z nich loučila a Prokop se také zvedl k odchodu, Pilgrim ho ještě pozval na skleničku.

„Jeden drink na dobrou noc vám, mladíku, nemůže uškodit. Mám ještě několik otázek a možná i zajímavou nabídku,“ usmíval se Nick, drže ho jemně za loket. Směřovali do intimního koutku u baru.

„Jak jsem již pochopil, nemáte zrovna kladný vztah ke straně a vládě v Československu, co?“ Nicolas mluvil tiše česky, tentokrát bez vtipkování. Mladý muž na něj jen tázavě a nedůvěřivě hleděl. „Napadlo vás někdy, že proti tomu zřízení se dá bojovat? Nepřemýšlel jste o tom se jim postavit?“ Nick se na něj upřeně díval a důrazně pokračoval: „Řeknu vám to na rovinu. Existují jasné signály, že se něco bude dít. Rusové se s tímhle uvolněním a demokratizací nechtějí smířit. Něco velkého se chystá a my potřebujeme mít v Praze své lidi. Někdo inteligentní jako vy, s přístupem k mocenské elitě a informacím, by se nám náramně hodil. Co tomu říkáte?“

Prokop chvilku mlčel. „Kdo jste jako vy?“ vyjel na Nicka nabroušeně.

Ten omluvně zvedl dlaň a s tajemným úsměvem prohodil: „Ne tak nahlas, chlapče,“ přiložil prst ke rtům, „je vám určitě jasné, že nemůžu moc prozradit, dokud si nebudu jistý vaším souhlasem.“ Chytré šedé oči pobaveně sledovaly Prokopův obličej. „Bystrý mladý muž s analytickými schopnostmi, krytý pravdivou legendou a otcem, vysokým stranickým funkcionářem, by mohl odvést kus práce. Dobrovolný návrat do vlasti po neúspěšných studiích u protekčního synka nikoho nepřekvapí. Co vy na to? Myslím, že by vás to mohlo i bavit.“ Nicolas se tajemně usmíval a zvedl sklenici se zlatavým obsahem k přípitku. „Ani finančně byste na tom neprodělal. Nelitoval byste.“

„Vy po mně chcete, abych za peníze špehoval vlastního otce?“ Prokop odpověděl také tiše a chladně. „To si snad děláte srandu!“

„Otce přímo ne. Spíš jeho nadřízené soudruhy. A pokud byste to chtěl dělat zdarma, tím lépe pro nás,“ usmíval se Nick ještě víc. Podobnou reakci očekával. Oba se napili.

„Chcete něco vědět? Hlavním důvodem, proč jsem využil možnost studií v Anglii, nebyla matematika. Byla to příležitost vypadnout z toho komoušského hnízda, nemít už nic společného s tím svinstvem. To byl hlavní důvod. Zbavit se nesnesitelného fotra, jeho namyšlené milenky, matky alkoholičky a celé té neuvěřitelné rodinné frašky. Řeknu vám, co mě zajímá. Chci hrát rock’n’roll, chodit do kina s dcerou správce, kouřit trávu a nemyslet na to, kdo mě kde udá a pomluví. Je vám to jasné? Domů mě nikdo nedostane, už nikdy!“ Prokop ze sebe chrlil monolog jako kulomet a všechno v něm vřelo. „Můžete mi říct jediný důvod, proč bych já měl zachraňovat československou dělnickou třídu před tím, co si sama navařila a co jí vlastně vyhovuje? Myslím, že hrdinů u nás v rodině bylo už dost. Zapomeňte na mě!“ Vztekle postavil skleničku na bar a vyndal peněženku.

„Líbíte se mi čím dál víc,“ Nicolas se už smál téměř nahlas. „Na placení zapomeňte.“ Rukou zadržel jeho pohyby. „Já vám rozumím, ani netušíte jak. Ale myslím, že jste natolik chytrý, že o tom budete přemýšlet. Tohle si zapamatujte.“ Z náprsní kapsy vytáhl na ubrousku napsané telefonní číslo a podržel je před ním. Po několika vteřinách papír přiložil k plamenu svíčky na baru. „Kdykoliv si to rozmyslíte, můžeme si o tom promluvit, ostatně rád s vámi zajdu na drink. Je to zábavné,“ usmál se.

Když stále nasupený mládenec zmizel za dveřmi, objednal si další drink, usedl na barovou stoličku a ponořil se do vzpomínek na svoji maminku. Ten chlapec jí byl nejen podobný, ale byl i stejný rebel jako ona. To bylo jasné.

Kapitola 4.

Tyrolsko, Sillian — prosinec 1916 – březen 1917

Kapitola 4. Tyrolsko, Sillian — prosinec 1916 – březen 1917

Štíhlá energická žena oblečená v šedé uniformě zdravotnice Červeného kříže ve spěchu kráčela rozčvachtanou sněhovou břečkou směrem k přístavbě hotelu Bad Weitlanbrunn, kde se nacházely operační sály. Před chvilkou ještě seděla ve své studené komůrce a snažila se napsat dopis bratrovi, který sloužil jako důstojník na sočské frontě. Bezradně se krčila nad nadepsaným papírem a hledala inspiraci, když se po chodbě rozlehl křik služby. Než si stačila upravit bílý čepec a schovat rozepsaný dopis, uslyšela zvuk sanitního náklaďáku, stoupajícího dýchavičně po příjezdové cestě z nedalekého Sillianu. V okamžiku, kdy zabočila ke vchodu nízké budovy s velkými obloukovými okny, vůz právě zastavil. Několik lapiduchů a sester s nosítky a pojízdnými křesly vyrazilo směrem k sanitce.

„Dělej, Marie, rychle, jsou tam akutní případy!“ zavolala na ni spolubydlící Anna-Lisa Rottenbornová, která dnes měla službu. „Prý to bylo nějaké hrozné neštěstí.“

Marii Kotkové se stáhlo hrdlo úzkostí. I když v polní nemocnici sloužila už více než rok, stále si nedokázala na tu hrůzu zvyknout. Po každém příjmu těžkých případů jí bylo nevolno. Svou práci vykonávala perfektně, rychle a bez zábran, ale později, když si znovu uvědomila, že ty strašné věci působí lidé, stejní lidé jako ona, bylo jí hrozně. Zřízenec otevřel zadní dveře sanitního vozu a pomáhal prvním chůze schopným pacientům vystoupit. Byla to přehlídka utrpení. Marii ale překvapil charakter zranění.

„Co se jim stalo?“ oslovila řidiče, který postával s cigaretou vedle náklaďáku.

„Prý obrovská lavina. Přes tři sta mrtvých během chvilky,“ zašklebil se na ni a vyfoukl oblak smrdutého dýmu. „Přežilo jich jen pár,“ ukázal rukou směrem k průvodu zraněných. Marie kývla a ujala se mladého muže, kterého s přelámanýma bezvládnýma nohama uložili na pojízdné lůžko.

Karl Ludwig se vzbudil škubnutím, zborcený potem. Okamžitě se rozklepal zimnicí. Zuby mu cvakaly a třásl se tak, že hrníček s vodou, který potmě nahmatal na nočním stolku, mu vypadl ze zafáčované ruky na zem. Bylo to peklo. Znovu ten sen. Již několik nocí. Od té doby, co měl za sebou operaci, při které mu amputovali několik prstů na nohou i na rukou, se mu vracel. Vždy slyšel ten strašný zvuk, tu řvoucí masu, a cítil nápor tlakové vlny, která ho svlékla donaha, neskutečnou silou srolovala mezi létající trosky a útržky všeho možného včetně částí lidských těl a nakonec pohřbila pod příkrov tenké vrstvy sněhu. Měl obrovské štěstí. Hlavnímu směru lavinového sesuvu se vyhnul o několik metrů. Baráky horských vůdců, kam měl namířeno, přečkaly to šílenství díky své pozici za skalním ostrohem jako jediné v pořádku. Teď seděl na posteli, zíral do tmy a poslouchal oddychující spolunocležníky.

Vrzly dveře a s tlumeným světlem vstoupila sestra. „Co se to tu děje? Máte nějaký problém, nadporučíku? Můžu vám nějak pomoci?“ Dívka na něj mluvila mírným, ale pevným hlasem. Okamžitě ji poznal. Její němčina byla velmi dobrá, ale přízvukem nezapřela slovanský původ. Pružná tmavovláska s velkýma hnědýma očima ho zaujala od první chvilky, kdy ji spatřil. Měla v sobě něco zvláštního. Na rozdíl od většiny jiných žen v personálu z ní zářilo určité sebevědomí a odhodlání.

„Jsem nemehlo, prosím za prominutí, ale mohla byste mi přinést trochu vody? Nezlobte se,“ odpověděl jí tiše. Šok z divokého snu už téměř odezněl a mysl se mu zklidnila.

„Samozřejmě,“ špitla. Shýbla se pro nádobu a dolila životodárnou tekutinu z velké konve na stolku u vchodu.

Hltavě se napil. „Moc vám děkuji. Víte, mívám občas ošklivé sny, ale když vás slyším, hned je mi o dost lépe.“ Do tváře jí téměř neviděl, ale zdálo se mu, že se usmívá.

„Kvůli tomu nemusíte budit ostatní ze spánku,“ odpověděla mu naoko přísně. „A teď už spěte, jsou tři hodiny ráno. Zítra máte převazy.“

„Dobrou noc, sestro, a ještě jednou děkuji!“

Zpovzdálí ho několikrát sledovala a občas se letmo potkávali, když sloužila. Vždy jí věnoval svůj obdivný pohled. Znervózňoval ji a večer na něj často myslela. Nic podobného ji za jednadvacet let života ještě nepotkalo. Znovu si s ním pořádně promluvila až téměř za měsíc. Šoural se o holi, kterou svíral v čerstvě zahojené, zjizvené ruce, po dlážděné terase bývalého hotelu a vypadal velmi odhodlaně. Obě nohy zabalené bílým fáčem měl groteskně nafouknuté, ale zdálo se, že mu to příliš nevadí. Byl již konec února a na prostor před lazaretem útočilo silné horské slunce. Nad údolím zářilo neuvěřitelně modré nebe bez jediného mráčku. Nebýt občasných vzdálených výbuchů, panovala by slavnostní předjarní atmosféra.

„Dobrý den, sestro Marie, doufal jsem, že vás potkám. Chtěl jsem vám za všechno poděkovat. Poprvé mě pustili ven, a tak tu jen tak bloumám a vidím, že mi přálo štěstí.“ Drsný zarostlý obličej rozjasnil téměř chlapecký úsměv. Líbil se jí. Většinou se snažila udržet si od pacientů odstup a dávala si na chlapy pozor, tohle však bylo něco jiného. Byl milý, ale nevnucoval se jako někteří vlezlí důstojníci, kteří si dovolovali. Mysleli si zřejmě, že mají na sestry nějaké právo, snad jako za odměnu za svá zranění. Šovinistická prasata, stejná jako u nich doma, pomyslela si.

„Také vás ráda vidím, nadporučíku, koukám, že se krásně hojíte,“ usmála se a ukázala na jeho zrůžovělé pahýly.

Přelétl pohledem svoji znetvořenou ruku. „Žádná paráda už to nikdy nebude, ale jsem rád, že žiji. Většina takové štěstí neměla. Prosím, můžete mi říkat Karle? Mé jméno je Karl Ludwig Falk a jsem narozen ve Vídni.“ Omluvně a tázavě se na ni díval. Ve chvilce rozpačitého ticha bylo slyšet vítr a zvuk kapek ze sněhu tajícího na střeše, které dopadaly na dlažbu.

„Já jsem Marie Kotková a pocházím z Plzně. To je v Čechách, víte?“ vypustila jedním dechem, jako by to už chtěla mít za sebou. „Přišla jsem vloni s rezervní posádkou nadporučíka Franka,“ dodala jakoby omluvným tónem.

Díval se na ni s obdivem. „Znal jsem jednoho vojáka z Plzně, nějaký kapitán Barborka. Skvělý horolezec a výborný voják, bojovník a hrdina. Bohužel již zahynul.“

Ticho. „Kolik takových ještě bude?“ odpověděla mu popuzeně po napjaté chvilce, „nerozumím té vaší hře.“ Rázem se změnila, jako by se dotkl nějakého citlivého místa. Nepochopil to. „Musím už jít něco dělat, ti vaši skvělí hrdinové na pokojích čekají, až jim přinesu nočník,“ prohlásila chladně. „Přeji krásný den, nadporučíku.“ Stál na prosluněné terase a překvapeně sledoval její štíhlou postavu, jak zrychleným krokem mizí směrem ke skladu prádla.

Seděla na hromadě špinavých prostěradel a tekly jí slzy. Byl stejný jako ostatní. Militantní a ješitný oficír. Již od začátku nesnášela to vlastenecké nadšení a své příbuzné, známé plzeňské průmyslníky, kteří si při slovu válka mnuli ruce. Už totiž viděli, jak do jejich pokladen přitéká ten špinavý mamon a jak si mastí kapsy zbrojní výrobou, zatímco tisíce mladých chlapců umírají v blátě zákopů na všech světových frontách. Chtělo se jí zvracet. Její názory a nesmělé protesty nebral nikdo vážně. Vlastně si jí nevšímali vůbec. Byla přeci jen žena, a ke všemu mladá.

Otec její připomínky přešel jen tolerantním úsměvem: „Co ty o tom můžeš vědět, děvče, svět je složitý.“ Snažil se jí pak vnutit pár korun na nějakou parádu a zavřít jí ústa.

„To jsou nebezpečné názory, dceruško,“ konejšila ji matka. „Nic není tak hrozné, všechno to brzy skončí.“ Jenže neskončilo. Když koncem patnáctého roku padl v Srbsku její nejstarší bratr, matka se zhroutila a Marie se dala přes protesty zbytku rodiny jako dobrovolnice k Červenému kříži. Byla už plnoletá. Teď si utřela nos do zmuchlaného povlečení a vrávoravě vstala. Nebudu si ho všímat, nestojí za to. Vždyť se nakonec nic tak hrozného nestalo. Prohodila jsem s ním jen pár slov, namlouvala si. Ale určitě by potřeboval oholit.

Přišlo jaro sedmnáctého roku a s ním velká obleva a opakující se intenzivní deště. Hravá říčka Dráva, která měla v plochém údolíčku sevřeném z obou stran horskými hřebeny většinou podobu širšího potoka, se postupně změnila k nepoznání. Jednoho uplakaného rána se — vydatně napájena rozvodněnými přítoky — k hrůze všech místních obyvatel naprosto vymkla ze svého koryta a nezadržitelně se rozlila do okolí. Brala s sebou vše, co jí přišlo do cesty, a vůbec to nevypadalo, že by chtěla přestat. Prohnala se centrem Sillianu a způsobila značné škody jak na majetku, tak na zdraví obyvatel. Zkáze unikl jen kostel a několik budov stojících na návrší nad ním. Byla to strašlivá paseka. Nánosy bahna, mršiny zvířat a trosky všeho možného, co s sebou řeka přinesla, hyzdily celé městečko a vyvolávaly v lidech, už tak dost zkoušených světovou válkou, pocit bezmoci. Na pomoc obyvatelům nastoupily i záložní jednotky 6. Feldjägerbataillonu C. K. armády, který sídlil včetně personálu polní nemocnice v hotelu Bad Weitlanbrunn.

Zranění, která utrpěl Alois Kraler, se po prvním ošetření nezdála být tak vážná, jako když ho vojáci vyprostili z trosek jeho domku, který odmítal opustit. Marie Kotková se o starého pána starala společně s jeho dcerou Aurelií v místnosti pro hosty místní fary. Zdálo se, že kromě šoku ze ztráty přístřeší a několika drobných ran a oděrek ho nejvíce trápí kocovina z kořalky, kterou zaháněl čekání na své zachránce. Když ho dva vojíni při záchranné akci naložili do člunu, byl úplně namol. Teď konečně usnul. Ležel na lavici s hlavou podloženou polštářem a neskutečně chrápal. Marie seděla s mladou Kralerovou u stolu, odpočívaly a povídaly si. Aurelie vzpomínala na svého manžela, který sloužil posádkou na jihu v Rivě, a vzdychala, že se ho už nemůže dočkat.

„Zvláště teď, po takovém neštěstí, nám tu chybí,“ kňourala. Unavená zdravotní sestra ji poslouchala jen napůl ucha a usrkávala bylinný čaj z malovaného hrnku. Měla toho dost na přemýšlení. Zpráva o znepokojivém dění v Rusku ji fascinovala. Konečně možná něco, co pohne světem a zastaví tohle šílenství. Držela revolucionářům palce ze všech sil. Také dostala dopis z domova od matky. Měla o ni strach a žádala ji, aby o sebe dbala, nevystavovala se přílišnému nebezpečenství a s podivnými lidmi se nestýkala. Marii se mihla v myšlenkách otázka, jak moc podivný by se mamince zdál Karl Ludvig Falk. I když se s ním vídala jen málo a při jejich posledním rozhovoru ji tento urostlý vystudovaný lesník svým přístupem k ženské emancipaci znovu vrcholně naštval, musela na něj neustále myslet. Den před jejich konfliktem, který spočíval ve sporu o to, která práce se pro dívky hodí a která ne, se ho dokonce dotýkala. Přejela dlaní jeho čerstvě oholenou tvář, když předtím otřela břitvu do ručníku. Neodolala. Byl to zvláštní pocit. Jediní muži, kterých se zatím takhle dotýkala, byli otec a bratři. Pacienty nepočítala. Tohle bylo úplně něco jiného. Když ji poprosil, zda by mu nepomohla s holením, neboť měl obě ruce zmrzačené a ještě nemotorné, jak říkal, chvilku zaváhala. Potom ale kývla. Při předoperačním holení bezmocných mužů dosáhla v této disciplině značné virtuozity. To se teď náramně hodilo. Zastřihla mu také vlasy, které už byly přerostlé, a zjistila, že ji ta do jisté míry intimní práce vzrušuje. Jenže další den se vše pokazilo. Nechápal vůbec nic. Utekla a od té doby se neviděli. Nechtěla ho vidět, už nikdy.

Alois se na lavici prudce otočil, přestal chrápat a vykřikl z divokého snu. Obě děvčata úlekem nadskočila na židlích. Marie si uvědomila, že už musí jít. Myšlenky ji úplně odtrhly od reality. Anna-Lisa, která s ní a ještě s dvěma lapiduchy přijela z hotelu pomáhat, už na ni určitě čekala u sanitního auta. Bude mít starost. Rozloučila se s ufňukanou Kralerovou a po prudkých, rozvrzaných dřevěných schodech opatrně sestupovala do přízemí fary. Už byla téměř v chladivé předsíni, když uslyšela podivný svištivý zvuk. Potom její ušní bubínky málem protrhla mohutná exploze.

Čerstvé jizvy na rukou ho bolely jako čert, ale vůbec to nevnímal. Společně s několika vojáky a vesničany se kousek po kousku prodírali troskami zřícené fary, nad kterou se vznášela oblaka dýmu a prachu. Cihlu po cihle si podávali v živém řetězu, sochorem a železnou tyčí páčili větší kusy zdiva, aby se dostali do útrob ruiny. Někde tam musela být. Podle všech lidí, s kterými ve vsi mluvil, byla sestra Marie uvnitř domu, když začal dělostřelecký útok. Během krátké chvíle vypálila italská baterie směrem na Sillian přes sedmdesát šrapnelů. Některé bohužel našly svůj cíl. Obětí na životech bylo naštěstí minimum. Většina obyvatel, kteří pracovali při úklidu vesnice, se již při prvním výbuchu rozprchla do širokého okolí. I tak to znamenalo velké neštěstí. Hned po první sérii explozí v údolí se rozrušený Karl Ludwig připojil ke zdravotníkům. Sanitní náklaďák dorazil na místo pár minut poté, co salvy ustaly. Ve vzduchu se vznášela smrdutá oblaka zplodin a hrubých částic prachu. Dva domy hořely a vesničané s beznadějnými výrazy ve tvářích se rezignovaně trousili ke kostelu. Ten utrpěl jen drobné újmy.

Když se s rachotem zřítil zbytek příčky a oblak dýmu si sedl, záchranářům, kteří všichni stačili před padající masou uniknout, se otevřel pohled do interiéru horní místnosti. Zdálo se jim, že tam vidí ležící postavu. Karl Ludwig a ještě jeden z vojáků opatrně přistavili k okraji podlahy v patře dřevěný žebřík a vylezli nahoru. Čekal je úděsný výjev.

Teprve po chvilce, když utichl rachot dělostřelecké palby, si uvědomila, co se vlastně přihodilo. Zachvátila ji panika. Vnitřnosti se jí sevřely úzkostí. Zpočátku lapala po dechu, paralyzována strachem. Později, když shora uslyšela nějaké zvuky, začala křičet. Ochraptěla během pár vteřin. Hrdlo, nos i oči měla ucpané hustým, dusivým prachem. Bezmocně ležela na břiše a cítila pod sebou tvrdé dlaždice předsíně. Kolem byla absolutní tma. Marie se pokusila pohnout. Rukama nahmatala nad sebou okraj jakési tvrdé desky a také nějaký volný předmět. Při bližším ohmatání zjistila, že je to pánský střevíc. Nohy měla nehybné, drcené plošným tlakem trosek. Šok postupně přecházel a dostavovala se bolest. Zvenku se znovu ozvaly zvuky. Chtěla začít křičet, ale nepodařilo se jí vydat ani hlásku. Uslyšela tlumený rachot, potom ticho a zkreslené útržky hlasů. S pocitem, že se jí to snad jen zdá, znovu nahmatala před tělem botu a omezenými pohyby zápěstí začala zběsile tlouct do pevné plochy nad hlavou.

V rohu bývalého pokoje pro hosty ležela zkroucená postava staršího muže, doslova rozsekaná střepinami a úlomky skla. Hlava mu visela mezi koleny a pravá ruka jen na zbytcích rukávu a šlach. Karl Ludwig ho zběžně přejel pohledem, potom pátral dál. Byl během své služby zvyklý na ledacos, ale mrtvé ženy nebyly na frontě úplně běžnou záležitostí. Ve špinavém obličeji mu slzy vyryly dvě čisté stopy. Dívka v květovaných šatech sedící na rohové lavici byla jako zázrakem naprosto nedotčená. Tedy kromě toho, že jí chyběla hlava. Voják, který s Karlem Ludwigem vylezl nahoru, zbledl a odvrátil se. V místnosti nikdo jiný nebyl. Oba muži se chystali sestoupit na zem, když od otvoru zříceného schodiště uslyšeli ten zvuk. Klap klap klap, klap, klap, rezonovala nějaká dřevěná deska v krátkých, rychlých intervalech. Vrhli se tím směrem. Zvuk zesílil. Při prvním pohledu dovnitř spatřili zřícené dřevěné schodiště, haldu suti a část dubové skříně, zaklíněné šikmo o protější zeď. Klepání bylo teď naprosto konkrétní.

„Rychle, musíme se dostat opatrně dolů, někdo tam je živý!“ křičel mírně hystericky Karl Ludwig na muže pod sebou. „Je to určitě ona!“ horečnatě si pro sebe opakoval, když mu jeho kolega pomocí nalezené přikrývky pomáhal do temného otvoru. Teprve teď, když se mu zdálo, že je jí nablízku, si uvědomil své zoufalství. Vůbec té ženě nerozuměl, ale nemohl by se smířit s tím, že ji ztratí. Rozkročil se tak, aby nezatěžoval trosky pod sebou, a kusem ulomeného zábradlí zabušil na povalenou almaru. Odpověď přišla okamžitě.

Zvuky nabíraly na síle. Od chvíle, kdy se jí nad hlavou ozvalo zaklepání, se její srdce chvělo novou nadějí. Postupem času už rozeznávala konkrétní slova zachránců a tušila, že vysvobození je jen otázkou chvíle. „Ano, ještě ho určitě uvidím!“ Teprve potom si vzpomněla na své rodiče a bratra. Trochu ji to vyděsilo. Do závalu dopadl první paprsek světla. Zvířený prach ji znovu začal dusit. Mezera v suti se zvětšovala a svítilna ozářila stísněný prostor.

„Ano, je tady, a živá! Ta skříň se vzpříčila a zachránila ji!“

„Opatrně, nevíme, jak je zraněná,“ ozval se druhý hlas, který jí byl povědomý. Mírně natočila hlavu ve směru stále se zvětšujícího otvoru. Za pár chvil ho zahlédla, jak se k ní sune po čtyřech. Přes všechnu tu bolest se začala usmívat.

Kapitola 5.

Itálie, Monteriggioni, Siena — srpen 1968

Kapitola 5. Itálie, Monteriggioni, Siena — srpen 1968

Už skoro měsíc se spolu toulali po Toskánsku a užívali si nádherného léta. Peníze vydělávali hraním na ulici v turisticky zajímavých místech. Byl to svobodný cikánský život. Výdělek nebyl špatný, ale nezřídka se stávalo, že místní policie neměla pro jejich způsob obživy pochopení. Časem bylo cestování stopem a spaní, kde se dá, už trochu únavné. Začínali mít ponorkové stavy a atmosféra byla lehce napjatá. Tady v Monteriggioni se jim ale líbilo. Neuvěřitelné středověké město obklopené prstencem opevnění je okouzlilo a místní se k nim chovali skvěle. Přesto měl Prokop Falk pocit, že je nejvyšší čas se vrátit do Anglie. Byly chvíle, kdy už svého společníka, kterého poznal v jednom klubu v Brightonu, namohl ani cítit, a stýskalo se mu po Tanie. Spoluhráč Peter Beck byl vyžilý třicetiletý chlapík v sepraných šortkách a kdysi bílé, plandající košili. Kráčel vedle něj přes náměstíčko k restaurantu Il Pozzo s odřeným futrálem na kytaru přes rameno. Dlouhé narezlé vlasy spadaly přes doruda spálený krk a v puse mu viselo cigáro.

„Těším se na to kafe jako blázen,“ prohodil. „Dnes to nestálo za nic, skoro všichni mastňáci už se přesunuli do Sieny,“ okomentoval hubený výdělek z dopoledního hraní. Prokop jen přikývl. Cítil, jak se mu řemen kytary zadírá do těla a pot mu pod tílkem stéká až na břicho. Nekonečné obehrávání hitů mu pěkně lezlo na nervy. Byl utahaný jako kotě. Konečně došli k hospodě. Prastarý kamenný dům na dlážděném náměstí bývalého opevnění vrhal jen krátký stín. Pod pergolou bylo při naprostém bezvětří skoro stejné vedro jako všude jinde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co se do vás vejde.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.