Kamil Pešťák

A NAD TÍM

VŠÍM

JE SLUNCE

Kdy něco končí
a kdy začíná?

Plzeň a Zwieslerwaldhaus,
2013‒2015

text © 2017 Kamil Pešťák

cover design © 2017 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

www.kamilpestak.cz

ISBN 978-80-907287-5-2 (EPUB)

ISBN 978-80-907287-6-9 (MOBI)

Děkuji své rodině, přátelům a personálu plzeňské FN.

Bez nich by žádná kniha nebyla.

Věnováno Haničce, největší bojovnici,
která si příběh už nestihla přečíst.

OBSAH

Část první

Kapitola 1. Bormio, Itálie — květen 2004

Kapitola 2. Osada Věrnij, Kazachstán — prosinec 1910

Kapitola 3. Alma-Ata, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 4. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Pastevecké zimoviště nedaleko osady Almalik, Kazachstán — jaro 1918

Kapitola 5. Alma-Ata, Medeo, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 6. Kok Ayryk Pass, Kyrgyzstán — září 1926

Kapitola 7. Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 8. Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 9. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 10. Ledovec Bogatyr, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 11. Ledovec Bogatyr, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 12. Dubosekovo u Moskvy, SSSR — listopad 1941

Kapitola 13. Pik Talgar, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 14. Dubosekovo u Moskvy — listopad 1941

Moskva — listopad 1941

Kapitola 15. Pik Talgar, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 16. Ufa, SSSR, jaro — léto 1942

Kapitola 17. Karaganda, SSSR, jaro — léto 1942

Kapitola 18. Pik Talgar, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 19. Alma-Ata, SSSR — prosinec 1942

Kapitola 20. Levyj Talgar, dolina Mynžylky, Kazachstán — srpen 1990

Část druhá

Kapitola 1. Bormio, Santa Caterina Valfurva, Itálie — květen 2004

Kapitola 2. Plzeň, Československo — září 1990

Kapitola 3. Plzeň, Československo — září 1990

Kapitola 4. Pohoří Ťan-šan, Kazachstán — září 1990

Kapitola 5. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — září 1990

Kapitola 6. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — září 1990

Kapitola 7. Plzeň, Československo — duben 1991

Kapitola 8. Plzeň, Československo — květen 1991

Kapitola 9. Plzeň, Československo — květen 1991

Kapitola 10. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — květen 1991

Osm měsíců předtím

Kapitola 11. Plzeň, Československo — květen 1991

Kapitola 12. Plzeň, Československo — květen 1991

Kapitola 13. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — červenec 1991

Kapitola 14. Kazachstán — červenec – srpen 1991

Kapitola 15. Kazachstán — srpen 1991

Kapitola 16. Plzeň, Československo — srpen 1991

Kapitola 17. Kazachstán — srpen 1991

Část třetí

Kapitola 1. Itálie, Passo Gavia, květen 2004

Kapitola 2. Kazachstán, Alma-Ata — září 1991 – květen 1992

Kapitola 3. Kazachstán, Alma-Ata — září 1991 – květen 1992

Kapitola 4. Plzeň, Československo — leden – únor 1992

Kapitola 5. Kazachstán, Alma-Ata – Kapčagaj — květen – srpen 1992

Kapitola 6. Kazachstán, Alma-Ata – Kapčagaj — srpen 1992

Kapitola 7. Kazachstán, Alma-Ata — srpen 1992

Kapitola 8. Plzeň, Československo — říjen 1992

Kapitola 9. Pattaya, Thajsko — říjen 1992

Kapitola 10. Plzeň, Československo — říjen 1992

Kapitola 11. Punta Ala, Itálie — duben 1996

Kapitola 12. Punta Ala, Itálie — duben 1996

Část čtvrtá

Kapitola 1. Passo di Gavia, Itálie — květen 2004

Kapitola 2. Plzeň, Česká republika — červen 1998

Kapitola 3. Passo Stelvio, Glorenza — červen 1998

Kapitola 4. Plzeň, Česká republika — červen 1998

Kapitola 5. Plzeň, Česká republika — červenec – srpen 1998

Kapitola 6. Plzeň, Česká republika — září – říjen 1998

Kapitola 7. Plzeň, Česká republika — říjen 1998

Kapitola 8. Paříž, Francie — říjen 1998

Kapitola 9. Plzeň, Česká republika — říjen – listopad 1998

Kapitola 10. Plzeň, Česká republika — prosinec 1998

Kapitola 11. Plzeň, Česká republika — prosinec 1998

Kapitola 12. Šumava, Česká republika — prosinec 1998

Kapitola 13. Plzeň, Česká republika — prosinec 1998

Kapitola 14. Bangkok – Pattaya, Thajsko — prosinec 1998

Kapitola 15. Passo Sforzellina – Passo Gavia, Itálie — květen 2004

Část první

Kdy příběh končí a kdy začíná?

Světlo se tmou když se prolíná?

Tam v rudých horách bílý sníh

krvavé stopy překrývá.

Kdy něco končí a kdy začíná??

Kapitola 1.

Bormio, Itálie — květen 2004

Kapitola 1. Bormio, Itálie — květen 2004

Paprsky jarního slunce již zasáhly střechy starobylého Bormia, ale vzduch byl po nočním mrazíku ještě ostrý jako břitva. Zatímco na hřebenech hor se už prudké světlo odráželo od sněhových plání, dole v uzounkých uličkách města panoval hluboký stín a chlad. Bylo ticho. Všechno tady mělo svůj čas. Mimo hlavní turistickou sezonu jako by i slunce bylo pomalejší. Také v ulici Via Santa Barbara se převaloval líný klid. Řídká moderní zástavba vně historického centra tady ale otevírala výhled směrem k Ortlerskému masivu a k silnici, která se v prvních serpentinách nad městem vydávala nekonečným stoupáním k legendárnímu průsmyku Passo Stelvio.

Na dětském hřišti před penzionem Gardenia už sluníčko vysoušelo kapky rosy na perfektně střiženém trávníku. Dveře apartmánového domu se otevřely a na vydlážděné prostranství vyšel starší, vysoký muž v cyklistickém oblečení. V první chvilce se mírně otřásl zimou, potom vystoupil ze stínu budovy a s chutí se nadechl syrového vzduchu. Zamžoural do ostrého slunečního svitu. Rychle si nasadil sportovní brýle a protáhl se. Bolelo to. Cítil, že začíná být dost rozlámaný. Vyjížďky v horách s podstatně mladšími parťáky mu dávaly zabrat. Už bych s tím měl možná trochu brzdit, pomyslel si. Před měsícem oslavil padesáté sedmé narozeniny, ale zatím byl zdravý a ve formě. Ušklíbl se a v cyklistických tretrách opatrně doklapal ke dveřím garáže, kde měl zavřený svůj stroj. Není to zas tak hrozné. Dnes to ještě nahoru vyjedu, zítra zabalím kufry a hurá domů!

Rodil se nádherný den, jakoby předurčený pro dnešní úkol. Ráno mu netrpělivost nedala dospat. Naprosto nečekané zakončení jeho sportovního pobytu v Bormiu ho vzrušovalo. Po mnoha letech snad dnes přijde na kloub té staré záhadě. Ani s tím už nepočítal. Je to pravda, všechno má svůj čas, spokojeně si mumlal pro sebe.

Mobilní telefon v kapse se nekompromisně rozdrnčel přesně v okamžiku, kdy se rozhodl nasednout na kolo. Sakra. Snažil se rychle přístroj vytáhnout z nepromokavého obalu. S uspokojením si přečetl jméno volajícího a rychle hovor přijal.

„Tady Profa. Ahoj, kotě, tak co jsi zjistila?“ s netrpělivostí v hlase okamžitě kladl otázku. Chvilku mlčky poslouchal, kýval hlavou, sedě opřený o rám kola. Začal se pro sebe usmívat. „To vypadá moc zajímavě. Díky za informace, doufám, že se příští týden uvidíme. Zvu tě na skleničku,“ usmíval se ještě více. „Teď už musím mazat, mám to pěkně daleko a do kopce. Tak zatím ahoj!“ Spokojeně vypnul telefon a uložil ho do zadní kapsy dresu. Už mně dej pokoj, ty mobilní otravo. Na jednu stranu moderní informační prostředky využíval a usnadňovaly mu práci, na druhou ho jejich neodbytnost často rozptylovala a znervózňovala. Vzpomínal na období s pevnou telefonní linkou. Taky to všechno fungovalo, a někdy i lépe. Vzápětí sám sebe napomenul, že přemýšlí jako stařec. Zakroutil hlavou a vyhoupl se do sedla svého kola. Trochu ho při tom píchlo v zádech, ale dělal jakoby nic. S chutí se opřel do pedálů.

Asfalt na Via al Forte cestou do historického centra rychle ubíhal pod hladkými plášti karbonového stroje. Provoz byl teď po ránu téměř nulový. Profa cítil radost z pohybu a užíval si ničím nerušenou jízdu. Když minul park po pravé ruce, zatočil mírně doprava. Stěny starobylých domů jako by se před ním rozestoupily a on se uzounkým průjezdem prosmýkl na Via della Vittoria. Prudce se svažující dlážděná ulička ho neomylně vyprskla přímo v srdci dva tisíce let starého lombardského města. Stejně jako zbytek centra, i Piazza Cavour byla ještě poznamenaná včerejší oslavou dojezdu etapy Giro di Italia. Růžově odekorované výlohy, cáry růžových novin na nároží a další zbytky slavnostní výzdoby vypadaly v chladném ránu na liduprázdném náměstí trochu nemístně. Večer tu byl ale úplně jiný. Profa si vzpomněl na veselé, barevně vyladěné srocení cyklistických fanoušků, kteří si užívali svůj svátek až dlouho do noci. Právě projížděl kolem terasy restaurantu, kde včera seděl. Tady se k němu dostala osudná fotografie, která rozhodla o cíli dnešního výletu.

Prolétl skloněným náměstíčkem a zastavil na konci uličky Via Morcelli. Po mostě přes říčku Adda a přes hlavní silnici pomalu a rozvážně přecházelo stádo krav. Velké zvonce jim bimbaly na krku v rytmu loudavé chůze a silnice za nimi byla potřísněna voňavými koláči. Doprava se zastavila. Využil toho a doplnil si vodu ze staleté kašny na rohu vedlejšího domu. Některé věci ani informační, ani žádná jiná revoluce nezmění, proběhlo mu hlavou. Stejně nezměněná zůstává už tisíce let lidská přirozenost se vším, co k ní patří.

Kapitola 2.

Osada Věrnij, Kazachstán — prosinec 1910

Kapitola 2. Osada Věrnij, Kazachstán — prosinec 1910

Bylo už po třetí hodině ranní, když Aminu Skorilovou probudilo v její komůrce vrzání dveří a polohlasné opilecké mumlání. Zachvěla se strachem a instinktivně se stočila na malém tvrdém lůžku do klubka. Ve vedlejší, jediné obytné místnosti jejich nuzného domku se ozvalo cinknutí sklenice a šoupání židle. Ještě nemá dost, pomyslela si Amina a rukou se dotkla srsti šedého psíka, který se neklidně vrtěl u hlavy jejího lůžka, jako by u něj hledala jistotu. Dej bože, ať usne, ať mě dnes v noci nechá být, prosím, modlila se tiše. Hrůzou téměř nedýchala. Otevřenýma očima zírala směrem ke dveřím komůrky, kde škvírou prosvítal proužek matného žlutého světla z petrolejové lampy. Chvilku panovalo ticho. Potom se ozvalo hlasité říhnutí. Amina nervózně polkla. Začínala jí být zima, ale bála se pohnout a přitáhnout si tvrdou a kousavou pokrývku k bradě. Zaslechla tupý úder hlavy o stolní desku a řinčení skla z rozbité sklenice. Následovalo hrubé klení a znovu šoupání židle.

Pes zvedl hlavu a celý se naježil. Přejela mu rukou po hřbetu. „Klid, Borisku, jen klid!“ Sama se ale začala nekontrolovatelně třást. Nepravidelné, klopýtavé kroky rozvrzaly hrubou prkennou podlahu. Blížily se ke dveřím komůrky. Amina objala rukama své obrovské vzedmuté břicho, zavřela oči a přitiskla hlavu na prsa. Zvuky kroků ukončila znovu tupá rána, tentokrát do nízkého rámu dveří, a bolestivý vzdech. Potom se celý domek zachvěl pádem mohutného těla na zem. Bylo znovu ticho, jen pes zakňučel. Oddychla si. Dnes se Ivan vyspí na tvrdé zemi. K jejímu štěstí. Jindy to končilo hůř. Manžel se vracel v tomhle stavu několikrát týdně a domáhal se svých práv za každou cenu. Nešetřil ranami ani nadávkami. Byl odporný. Smrděl potem a kořalkou, funěl jí do obličeje, zatímco přirážel jako králík. Snažila se nedat na sobě nic znát a koukala se do stropu. Přestože u nich doma se praktikovalo náboženství jen velmi vlažně, byla vychovaná v islámské tradici a chápala, že s tím nic neudělá. Čím rychleji si to odbyl, tím lépe. Svalil se potom vedle na záda a s opileckým chroptěním okamžitě usnul jako špalek. V poslední době při svém pokročilém těhotenství ale začala mít strach. Občas byl téměř nepříčetný. Nenáviděla ho. Tak to ale nebývalo vždy.

Dnes už to téměř nechápala, ale před třemi lety, když si pro ni přišel do její rodné jurty, se jí zdál krásný. Veliký blondýn se zrzavými vousy vypadal mezi drobnými Kazachy v rodinném klanu jako zjevení. Přišel s ukrajinskými kolonisty, byl pracovitý a uctivý. Otec nebyl z hromotluckého dřevorubce nijak nadšený, ale určitý obnos lesknoucích se rublíků ho celkem snadno přesvědčil, aby zapomněl i na to málo, co z něj ještě dělalo pravověrného. A tak se mlaďoučká dívka s černou hřívou, kulatým obličejem a smějícíma se šikmýma očima stěhovala do malé roubenky na okraji pomalu se rozvíjející osady Věrnij. To jí nebylo ještě ani sedmnáct. Teď si ale připadala tak na šedesát. Opatrně se otočila na lůžku do trochu pohodlnější polohy na druhém boku. Neforemné břicho se přehouplo. Pohladila si ho rukou a cítila uvnitř pohyb. Uvědomila si, že pláče. Otřela slzy do rukávu noční košile a přitáhla si deku. Venku mrzlo a v komůrce nebylo o moc tepleji. Pokoušela se znovu spát.

Pes začal výt asi půl hodiny poté, co se jí podařilo usnout. Poslepu se ho pokusila pohladit. „Pssst, tiše, Bori, ještě je noc,“ mumlala na něj v polospánku. Boris dvakrát pronikavě vyštěkl, chytl ji za rukáv chatrné košilky a snažil se ji vytáhnout ven z postele. To ji úplně vzbudilo.

„No tak, co je s tebou?“ Vztyčila se na lokti a snažila se mu opatrně vyrvat rukáv z tlamy. Látka s praskotem povolila. Pes začal znovu štěkat, oběhl dvakrát komůrku dokola jako šílený, chvilku škrábal na dveře a potom se znovu vrhl na Aminu. „Co děláš, ty blázne!“ Dokonale se probrala a snažila se těžkopádně vstát z postele. Po paměti přes sebe přehodila vlněný pléd a se štěkajícím Borisem u nohou opatrně vyrazila k prosvítajícím dveřím. Co se tady děje? To není normální. Tělem se jí znovu rozlil pocit strachu. Ještě nikdy neviděla psa takhle řádit. Obyčejně to bylo celkem milé a líné zvíře. Otevřela a vstoupila do matně osvětlené místnosti. Petrolejka stála na kraji hrubého stolu hned vedle téměř plné lahve kořalky. Ivan Skorilov ležel pod stolem na zádech a na hlavě měl obrovskou bouli a krvavý šrám. Bílé chlupaté břicho mu vylézalo z košile a kalhoty v rozkroku měl ztmavlé močí. Chrápal.

Amina ho s odporem překročila. Vydala se za bláznivě vyvádějícím Borisem, který dorážel na masivní vchodové dveře roubenky. Ničemu nerozuměla. Musím se podívat ven, možná to je jen nějaké zvíře. Zloděj by už dávno utekl, když ten pes takhle vyvádí. Navíc, co by tady asi tak hledal, napadlo ji, když se rozhlédla po nuzné světnici. Nazula si na bosé nohy dřeváky. Pod nohama jí zaskřípaly střepy z rozbité sklenice. Oblékla obstarožní zimníček, podšitý vypelichanou králičinou, který se nedal přes vzduté břicho zapnout, a přes hlavu si přehodila pléd. Pes zatím netrpělivě střečkoval u dveří. Amině se zdálo, že v jeho očích vidí hrůzu. Otevřela těžké dveře. Do tváře jí dýchl závan mrazivé noci. Zvíře okamžitě vyběhlo z domu, o kus dál se zastavilo a štěkalo směrem k ní. Překonala strach a vyšla za ním ven, až před dřevěný plot miniaturní zahrádky. To jí zachránilo život.

Architekt Zenkov byl v šoku. Nedbale oblečený vyběhl ze svého domu, jakmile ucítil první otřesy. Všechno, co v obci za poslední léta vybudoval, bylo v ohrožení. Kolem něj se odehrávala zkáza. Kamenné a cihlové domy v okolí se úplně nebo částečně bortily, vystrašení lidé bezcílně pobíhali po ulicích a snažili se zachránit nějaký majetek nebo jen holý život. Zenkov se rozběhl. Mohutný otřes mu ale podrazil nohy. Dopadl na tvrdou zem, do slabé vrstvy zmrzlého sněhu. Zároveň s bolestí si uvědomil, že vůbec nemá strach o život. Katedrála, jeho vrcholné dílo, to byla jediná věc, kterou měl na mysli. Bůh nemůže být tak krutý, blesklo mu hlavou. Okolní apokalypsa, nasvícená temně šedým přísvitem, ho ale utvrzovala o opaku. Zvedl se a tápavou chůzí se znovu vydal Furmanovovou ulicí. Kolem se prohnalo stádečko vyplašených koní s šílenstvím v očích. Měl co dělat, aby se jim stačil vyhnout. Znovu další silný otřes. Cibulovitá věžička měšťanského domu se odloupla jako zralé jablko a roztříštila se z hlučným křachnutím na ulici. Bylo to o chlup, částečky cihlové tříště ho zasáhly do obličeje. Ano, počítali s Pavlem při projektování chrámu se zemětřesením. Nakonec, bylo tomu sotva pětadvacet let, co Věrnij v podstatě přestal existovat. Ale teď? Když k tomu opravdu znovu došlo?

Setřel si krev z čela. Žaludek se mu svíral strachem. Spěchal dál směrem k návrší, kde několik let budoval své vrcholné dílo. Městečko za jeho zády ozařovaly záblesky prvních požárů. Jen to ne, všechno, jen ne oheň! Jeho chlouba byla postavena pouze ze dřeva, a to včetně spojovacích materiálů. Požár by měl katastrofální následky. Přidal do kroku, ale další mohutný otřes jím smýkl znovu na zem. Stromy v aleji před ním byly vyvrácené z kořenů. Ležely přes silnici. Když je namáhavě přelezl a uběhl ještě pár metrů, otevřel se mu výhled směrem k chrámu. Siluety věže a kopulí katedrály Svaté Sophie Turkestánské se rýsovaly proti šedému nebi. Ona stojí! Slzy štěstí mu zalily oči. Teď už to musí vydržet, bože, prosím, prosím! Kolem se sbíhali další lidé, nevěřícně hledíce na více než padesátimetrovou věž, která odolávala silnému zemětřesení. Někteří z nich přišli během poslední půlhodiny téměř o všechno, ale při pohledu na stále nepoškozený kostel spatřil v jejich očích záblesky radosti a naděje.

„Dobrá práce!“ objal ho dojatě jeden ze spolupracovníků.

„Ještě není konec, Pavle, ale myslím, že vydrží. Určitě ještě pár let,“ vydechl Zenkov.

Seděla na studené zmrzlé zemi, s nohama stočenýma pod sebou. Jednou rukou se opírala o sníh a druhou držela na břiše, jako by chtěla bránit své ještě nenarozené dítě. Nevěřícně hleděla na hrůzné divadlo před sebou. Do té chvíle vyjící pes jí strčil hlavu do podpaží. Již při prvním záchvěvu země ztratila Amina sílu cokoliv udělat. Bylo to stejně zbytečné. Padla na kolena a jenom čekala, co se bude dít. Země před jejíma očima se otevřela a jejich roubenka se naklonila a převrátila téměř na bok. Střecha se odloupla jako kousek perníku a odkutálela se s rachotem o kus dál. Obrovská, asi metr a půl široká černá trhlina s praskotem rozporcovala zemi. Prasklina probíhala těsně kolem ní. Nevšímala si toho. Uvnitř domu se převrátil stůl s lampou a lahví vodky.

Ivan, který se na poslední chvilku probral z alkoholového kómatu, otevřel oči. Uviděl peklo. Sám věděl, že si nic jiného nezaslouží, ale vždy mu to bylo jedno a všem věřícím se vysmíval. Teď měl pocit, že je ještě příliš brzy. Umřít se mu nechtělo. Navíc bolest byla příšerná. Trvalo to však jen chviličku. Jeho oblečení, prolité zápalnou směsí alkoholu a petroleje, hořelo jako sirka. Za pár okamžiků se zadusil zplodinami. Už nic necítil.

Dřevěný dům vzplál během okamžiku. Vysoko šlehající plameny jasně osvětlovaly okolí. Amina zírala strnule do ohně a tiše se modlila. Zároveň s dalším otřesem, který definitivně pohřbil hořící rozvrácenou roubenku pod zemí, se ozvaly první stahy v jejích útrobách. Probrala se z letargie a pokusila se vstát. Intuitivně se začala ohlížet po nějakém bezpečném místě. Nebylo to v této situaci jednoduché. Obtížně klopýtala šerem po ztuhlých bahnitých kolejích na cestě směrem k centru osady. Několikrát si musela kleknout a lezla po čtyřech. Holými koleny na tenké vrstvě zmrzlého sněhu udržovala rovnováhu během nejtěžších otřesů. Přesto potom pokračovala dál. Před ní se v prvním ranním rozbřesku objevily obrysy chrámu. Ano, to bude to bezpečné místo, rozhodla se. Když narazila na několik čerstvých puklin v zemi, které nebyla schopna překonat, zmocnilo se jí zoufalství. Ozvaly se další stahy v jejím nitru. Tentokrát o dost silnější. Její chvíle se blížila. Ztěžka se opřela o vyvrácený sloupek u cesty a snažila se zhluboka dýchat.

„Proboha, Amino!“ ozvalo se za ní. Byla to sousedka Naděžda Ivanovna se svou čtrnáctiletou dcerou. „Ty jsi živá? Pojď, pomůžeme ti.“ Amina se rozbrečela. Ve společném objetí našly cestu napříč trhlinami a po dalších několika minutách došly až před katedrálu.

Porod chlapce, který dostal po dědečkovi jméno Marat, proběhl bez problémů. V bohatě zdobených, i když momentálně poškozených prostorech chrámu, který je dnes znám jako kostel Nanebevzetí, ležela po necelé hodině Amina zabalená do přikrývky a obklopená péčí sousedů. Na prsa si tiskla malý uplakaný uzlíček a děkovala bohu. Bylo sedm hodin ráno, 22. prosince 1910 starého ruského kalendáře. Marat Skorilov, dítě bezbožného alkoholika a mladé muslimky, se z pravoslavného božího stánku vydal na svoji dlouhou, ale nepříliš veselou životní pouť.

Kapitola 3.

Alma-Ata, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 3. Alma-Ata, Kazachstán — srpen 1990

Malý autobus, původně asi v zelenobílé barevné kombinaci, pomalu kodrcal do dlouhého kopce. Blížil se k panelovému sídlišti na předměstí Alma-Aty. Do zrzava prorezlé blatníky se natřásaly v rytmu prastarého, ale stále ještě funkčního motoru. Stroj ztěžka překonal poslední zatáčku a se skřípěním zastavil vedle obrovské haldy stavebního odpadu. Byla porostlá plevelem a na jejím vrcholku si hrály dvě malé, špinavé děti. Zkroucená železná tyč s vybledlou tabulkou, která vlála v mírném větru na jednom šroubku, dávala tušit místní zastávku. Řidič vystoupil. Rozvážným krokem obešel dopředu vyčnívající pomuchlanou kapotu a otevřel cestujícím úzká dvířka svého historického vozidla. Než se pasažéři s objemnými batohy dokázali prodrat z malého prostoru ven na vzduch, znuděně se rozhlížel po okolním zanedbaném staveništi a šťoural se při tom v nose. Potom si otřel ruku do rukávu ušmudlané šedé uniformy a naznačil s ní pozdrav. Čtveřice vystoupivších turistů sledovala, jak znovu usedá za volant. Za chvilku se dal stroj s mohutným řevem a rachocením převodů do pohybu a zmizel za ohybem hrbolaté a rozblácené silnice. Těžký výfukový dým se rozplynul.

„Vot těchnika,“ ironicky poznamenal výrazně hezký muž s chladnýma očima a s černými vlasy, ostříhanými na způsob americké armády. Pokrčil mohutnými rameny. „Koukám, že se tu za ty dva roky nic nezměnilo. Soudruzi nemají čas uklízet, musí na schůzi.“ Zasmál se suše svému vtipu a odplivl si do bahnité louže. Statná blondýnka, která si upravovala gumičku ve vlasech, se na něj zle podívala. Neměla podobné řeči ráda. Sama byla ještě nedávno předsedkyní Socialistického svazu mládeže na fakultě.

„Hlavně že dřív ti soudruzi nevadili, když jsi je potřeboval, co?“ zasyčela na něj.

„Ser na to, Lenko, to už je historie!“ odpověděl jí autoritativně a mávl přitom rukou dozadu. „Tak jdeme, děcka, Vasil čeká.“ Ukázal bradou k několika šedým panelákům na druhé straně zarostlého prostranství. Pak si hodil obrovský batoh jedním hmatem na záda a bez čekání vyrazil. Lenka s mírně uraženým výrazem se ztěžka navlékla do popruhů báglu a vydala se za ním, aniž by se zajímala o ostatní.

„Pojď, pomůžu ti,“ ozval se druhý muž na zastávce. Měl na sobě kostkovanou flanelovou košili a pumpky. Řídnoucí světlé vlasy zakrýval turistickou čepičkou se štítkem. Do třicítky mu ještě rok chyběl, ale vypadal o něco starší.

„To seš moc hodnej, Véno,“ pípla vděčně opálená hubená zrzka s dlouhým zapleteným copem.

„Je to dost těžký, co?“ prohlásil účastně Venca Poláček, když jí galantně pomáhal zdvihnout zavazadlo.

„No, docela jo, ale když už to mám na zádech, tak to celkem jde,“ vesele se na něj usmála zelenomodrýma očima, „díky moc.“

Vénovi poskočilo srdce. Mlaďoučká Alice se mu hrozně líbila. Nadšení ho ale okamžitě přešlo. Chápal, že nemá nárok. Patřila přeci k Robertovi, s tím se nedá nic dělat. S Robertem Nekolným se znal už od malička, bydleli spolu ve stejném domě. Nikdy se nedokázal dostat z jeho vlivu, vždy to dopadlo stejně. Byl prostě věčná dvojka. Nebo nula? Občas mu to tak přišlo.

„Pojď už radši, nebo nám Bob uteče a Lenka se na tebe bude zase zlobit,“ narušila Alice tok jeho myšlenek.

„Ta ať si klidně trhne nohou,“ procedil Václav neurčitě mezi zuby. Znovu se na něj usmála. Věděla, že tohle by své partnerce do očí nikdy neřekl. Čekalo by ho peklo. Vesele zamávala zvědavým dětem na haldě a mírně předkloněná pod tíhou batohu vyrazila vpřed.

Naděžda Bondarenko byla rozmazlená, kdysi velmi ambiciózní odbarvená blondýna a špindíra. V poslední době neustále přemýšlela, jak se zrovna jí mohlo stát, že uvízla v téhle díře. Byla pěkně zakyslá. Momentálně seděla na gaučíku s pestrobarevným, několik měsíců nepraným přehozem v koutku malinkého bytu 1+1 na předměstí Alma-Aty a tvářila se jako ropucha. Její muž, vysokoškolský profesor a horský vůdce Vasil, seděl u stolu uprostřed místnosti. Byl oblečený v bílé košili se zašlým límečkem, upnutým až ke krku, pil vodku s Bobem Nekolným a hádal se s ním.

„Říkám ti, Roberte, znovu, že s vámi na dva týdny do hor nemůžu. Naděnka je v jiném stavu.“ Mezi řečí se na ni opatrně podíval a pokračoval: „A mám taky svoji práci, za kterou mě platí. Prázdniny za chvilku končí.“

Bob vyprskl smíchy. Přejel pohledem po zoufalém kutlochu a ironicky poznamenal: „Vidím, že tě platí královsky, i psí boudu ti dali, soudruzi.“ Věděl, jak dlouho žili Vasil a Naďa ve dvou místnostech u rodičů a čekali na profesorský byt. Vasil se zatvářil dotčeně a Naděžda vypadala, že praskne vzteky. V jinak bledém sýrovitém obličeji celá zrudla a rukama s olámanými, na růžovo nalakovanými nehty drtila sklenku sladkého gruzínského vína. Urazil je, ale bylo mu to jedno.

„Alexej mi slíbil, že půjdeš na čtrnáct dní. Udělal jsem s ním obchod a trvám na tom. Zařiď si to, jak chceš,“ dodal tvrdě Bob.

Vasil si vzdychl, dolil oběma stakan a znovu se podíval na svou paní. Papírově byla jeho společnicí v průvodcovské živnosti, pokud se družstevnímu „podnikání“ v perestrojkovém Sovětském svazu dalo tak říkat. Jinak byla celkem k ničemu. Osmadvacetiletá, výrazně nalíčená a mírně tloustnoucí žena v růžovém svetříku pocházela z moskevské lékařské rodiny, blízké lidem z Kremlu. Seznámili se při jeho studijním pobytu a poté, co společně odjeli do Alma-Aty, s ní rodina přerušila všechny kontakty. Kdysi ji miloval, teď mu jí bylo trochu líto a trochu se jí bál. Pod obtaženým svetříkem se rýsovalo těhotenské bříško, přetékající přes gumu černých lesklých tepláků adidas se zlatými pruhy. Ošklivě se na oba podívala a druhá bradička se jí roztřásla. Odložila sklenku, nazula si stříbrné pantoflíčky na zvýšeném podpatku a trochu nejistě přešla obývákem směrem k toaletě.

Robert nasál vůni těžkého parfému a málem znovu vyprskl smíchem.

„Teď vážně, Vasjo,“ pokračoval, když zmizela na záchodě. „Mám s sebou tři lidi, zaplatili si trek a výstup na Talgar, a tak to prostě bude. Já na ten kopec chci. Víš to už od minule a slíbil jsi mi to.“

„Na Talgar je v srpnu pozdě, zkazí se počasí a bude tam spousta sněhu.“

„Alexej tvrdil, že je to bez problémů,“ ohradil se Bob.

„Alexej je vekslák a o horách neví vůbec nic!“ shodil okamžitě Vasil svého druhého společníka. Družstevní cestovka fungovala jako pračka rublů směněných načerno za české koruny a jiné valuty. Alexej vyplácel Vasila a jeho ženu v procentech. Zjevně na ně moc nezbývalo.

„Stejně nemůžu být s vámi déle než na týden,“ ukončil debatu Vasil a dopil další vodku.

Naďa vešla do obýváku a zdálo se, že se motá ještě víc než předtím. Gruzínské víno bylo silné. Robert vstal ze židle, udělal krok ke zfušovanému netěsnícímu oknu a podíval se ven. Stříška nad vchodem do vedlejšího domu byla pokrytá vrstvou odpadků, které obyvatelé házeli z oken. Na zapomenutém panelu mezi domy, který stejně jako opuštěný rezavý buldozer o kus dál pozvolna zarůstal křovím, seděla jeho parta. Lenka zrovna něco důrazně vysvětlovala Vencovi a ten předstíral nechápavost. Alice seděla vedle na svém obřím batohu a něco jedla. Alice jedla neustále. Je ještě ve vývinu, moje sladká zrzavá kundička, pomyslel si Robert a otočil se od okna. S touhle situací tak trochu počítal a měl připravenou jednoduchou taktiku.

„Pojď s námi nahoru na týden, potom se nenápadně vytrať a my půjdeme na ten kopec sami. Co?“

„To nepřipadá v úvahu, to se nesmí, přišel bych o povolení. A je to nebezpečné. Bezpečnost především, vždyť jsem ti to říkal už minule, Roberte,“ protestoval Vasil nekompromisně.

„Já vím, ale mám už taky něco za sebou, hodně jsem se od tebe naučil a dal bych na ně opravdu pozor,“ lichotil mu takticky Robert. „Nikdo se to nedozví, když budeme opatrní!“

„Víš dobře, že to nejde,“ vzdychl nešťastně Vasil. Začínal být přiopilý a lítostivý.

„Škoda, myslel jsem, že bych ti za ten týden ještě připlatil něco navíc,“ pronesl s hranou lítostí Bob a z boční kapsy krátkých vojenských kalhot vytáhl ruličku dolarových bankovek. Naďa zpozorněla. Nevědomky se smyslně olízla a v jinak prázdných bleděmodrých očích se zaleskla chtivost.

Betonová tržnice v centru Alma-Aty uvnitř zářila všemi barvami orientu. Haldy čerstvého, sušeného i kandovaného ovoce spolu s nesmírným množstvím zeleniny a koření na obrovské ploše působily jako paleta šíleného malíře. Alice, která byla do té doby zklamaná šedí a rozplizlostí provinčního města v sovětském stylu, celá ožila. Takhle si představovala střední Asii. Nadšeně se proplétala úzkými uličkami mezi davy nakupujících a obdivovala rozmanité ornamenty na oblečení venkovanů. Těžká směsice vůní a pestrost lidských typů okouzlovaly její cestovatelskou dušičku. Nakoupila několik vzorků, které jí prodavači zabalili do novinového papíru. Potom dorazila k řeznickému koutku, kde visely půlky krav a ovcí na hácích. Hejna much posedávala na vystaveném zboží a bylo cítit nasládlý pach.

Trochu se probrala z vytržení. Uvědomila si, že je pozdě. Pohled na hodinky jí to potvrdil. Sraz venku před budovou měli již před půlhodinou. Vydala se roztržitě k východu a ztratila ve spěchu orientaci. Ven vyšla na druhé straně tržiště. Sluneční světlo ji naprosto oslnilo. Nasadila si brýle a vydala se kolem budovy zpět k místu srazu. Po několika metrech jí do cesty vkročil stařík v hnědém obleku a zažloutlé košili, s hrudí posetou několika řadami metálů. Válečný veterán s výraznou jizvou napříč obličejem hrozil holí a těžko srozumitelnou ruštinou jí spílal do děvek, co se neumí slušně obléknout. Vypadal, že se na ni vrhne a začne ji tlouct. Občané proudící kolem odvraceli tváře a urychleně je obcházeli. Alice dostala strach. Přesně v okamžiku, kdy už nepříčetný stařec přikročil na kontaktní vzdálenost, vyloupl se z davu Bob s Vasilem. Robert ji chytil za ruku a táhl ji pryč. Vasil se zatím snažil vysvětlováním uklidnit starého soudruha válečníka.

„Tebe tak nechat chvilku samotnou,“ mručel Bob, „příště si do města ber dlouhý kalhoty, možná i šátek na hlavu. Tady člověk nikdy neví, koho může vyprovokovat,“ dodal, když se podíval na její vystrašenou, ale krásnou tvář. Moc jí to slušelo.

„Omlouvám se, nějak jsem se tam zapomněla a nemohla najít cestu zpátky,“ kvikla nešťastně. Robert ji ještě pořád pánovitě vláčel k místu srazu.

„No jo, tak už toho nech. Můžou se stát horší věci,“ odfrkl znechuceně. V tu chvíli ale ještě vůbec netušil, jaké události je v příštích dnech čekají.

Ve vývařovně, která všem členům výpravy připomínala horší variantu školní jídelny 70. let v Československu, bylo na výběr mezi borščem a něčím, co vypadalo úplně stejně, ale nebyl to boršč. Vasil, který je sem zavedl, s chutí spořádal svoji porci a právě ji zapíjel žlutým sokem z plechové várnice. Ostatní se zdrženlivě rýpali v nevábném pokrmu a snažili se hostitele neurazit. Kromě Roberta.

„To se nedá žrát, pojďte, jdeme!“ Zvedl se, odnesl tác do okénka, zaplatil při odchodu u kasy s kuličkovým sčotem a čekal venku. Lenka se omluvně podívala na Vasila a zvedla se také. Bylo po obědě.

Prohlídka města pokračovala v parku Hrdinných Panfilovců. Zatímco se Vasil snažil stručně převyprávět legendu o dobrovolných obráncích Moskvy z řad místních Kazachů, Alice užasle obdivovala dřevěný chrám Nanebevzetí architekta Zenkova, který přežil několik zemětřesení i sovětskou degradaci na muzeum a dál pyšně vévodil parku, stejně jako před osmdesáti lety. Lenka pozorně poslouchala Vasjův výklad. Coby budoucí učitelka ruštiny měla z historie Sovětského svazu rozsáhlé znalosti, které — jak se později ukázalo — byly úplně na hovno. To už jí ale prorokoval Robert před rokem, když se stal během dvou dnů předákem Občanského fóra na fakultě, zatímco Lenka zarytě schůzovala se svazáky.

„Tak se tedy pojďte podívat na tu příšernost!“ komentoval zrovna ohyzdný monoblok památníku Panfilovců. Nejraději by ho v tom okamžiku praštila, ale jeho arogance a síla ji na druhou stranu přitahovaly. Jednou na večírku ve vysokoškolském klubu ji v opilosti dost brutálně osouložil v koutku na úklidové potřeby. Nemělo to daleko ke znásilnění, ale ona tím byla k svému úžasu naprosto fascinovaná. Bohužel už se to nikdy neopakovalo. Robert se pečlivě vyhýbal jakékoliv situaci, která by tomu mohla nahrávat. Bylo mu asi jasné, co se jí odehrává v hlavě, a choval se k ní podle toho. V podstatě ho nenáviděla, ale i obdivovala. Podívala se vedle, na svého Vencu, a znechuceně odešla k Alici, která seděla opodál na trávníku a jedla něco z novinového papíru. Obludný kamenný blok, znázorňující rudoarmějce opásané granáty, jak se vrhají pod německé tanky, vytvářel jejich směrem velký temný stín. Druhý den se šlo do hor.

Kapitola 4.

Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 4. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Marat „Kartal“ Skorilov strnule seděl ve svém vyřezávaném křesle, vystlaném ovčími kožešinami, s hlavou zvrácenou dozadu. Vypadalo to, že spí. Sedmnáctileté děvče, oblečené v tradičním černém hábitu a s pestrým šátkem uvázaným těsně kolem hlavy, klečelo na zemi před ním a vlažnou vodou mu omývalo a jemně masírovalo nohy. Osmdesátiletý stařec s téměř holou lebkou, ověnčenou několika chomáči vlasů a dlouhým bílým plnovousem, již dlouho trpěl prudkou bolestí končetin. Byla následkem mnoha zranění, omrzlin a dlouhodobého zatěžování chůzí v horách. Mladá žena s tupým výrazem v šikmých očích trpělivě mnula jeho zrohovatělá chodidla a zkroucené, zohavené prsty. Trvalo to už skoro hodinu a starý pán se téměř nepohnul. Právě se duchem ocitl v daleké minulosti a o pár horských hřebenů dál. Vzpomínky se mu v hlavě prolínaly a vynořovaly z milosrdného mlhavého oparu. V jedné chvíli dívka, která už přestávala cítit zdřevěnělá stehna a záda, ztratila koncentraci a prsty necitlivě zmáčkla bolestivé místo na starcově kostnatém zarudlém kotníku. Muž sebou prudce škubl a s kletbou nečekaně rychle kopl ošetřovatelku chodidlem do plochého obličeje. Ta se svalila na záda. Schoulila se do klubka, jako by očekávala další úder, a nehnutě bez hlesu ležela. Úder nepřišel. Marat jen unaveně otevřel oči, zdvihl hlavu a tiše pronesl: „Vypadni, nemehlo.“

Když s uctivou úklonou opustila jeho čistý srub, vystlaný měkkými kožešinami, upadl znovu do strnulosti. V myšlenkách se přesunul ze svého útočiště v údolí řeky Issyk zpět, do dávných časů.

Pastevecké zimoviště nedaleko osady Almalik, Kazachstán — jaro 1918

Pastevecké zimoviště nedaleko osady Almalik, Kazachstán — jaro 1918

Škrábal se prudkou strání výš a výš. Jeho drobná postava se téměř ztrácela ve vysokém kapradí a dalším divokém porostu horského lesa. Přestože ho zmáhala únava, zastavit se chtěl až na holém travnatém hřebínku s úžasným výhledem, který se zdál být už nadosah. Marat vyrazil z jejich zimního tábořiště brzy ráno a teď už začínal mít hlad. V plátěném vaku, který měl přehozený přes rameno, si nesl dvě placky a kousek sýra. Dala mu je před odchodem matka společně se zbytečnými radami, jak na sebe dávat pozor a být opatrný. Osmiletý hoch svou nepřetržitou aktivitou při balení pasteveckého zimoviště spíš překážel, než aby k něčemu byl. Dostal proto ke své velké radosti od strýce a dědečka důležitý úkol — dohledat několik ztracených kusů. Ovcím se včera při přesunu stáda na letní pastvu podařilo utéct.

Miloval toulání v horách a po dlouhé zimě byl jako na trní. Zastavil u bystřiny, která si prorážela cestu skalnatým prahem na okraji hřebínku a propadala se v perlivém vodopádu hluboko do zeleného údolí. Opláchl si obličej ledovou vodou a projel si vlhkýma rukama světlou, nepoddajnou kštici, dědictví po svém otci. Pak se na několik pokusů hluboce napil za použití dlaní jako misky. Trochu mu zatrnuly zuby a ostré jehličky chladu mu rozproudily krev v těle. Vyškrábal se přes poslední ostrý zlom a rozhlédl se po travnatém hřebínku, odděleném na druhé straně od větší poloniny další hlubokou roklí. Ta se v nepravidelném sklonu zvedala, rozdělená divokou říčkou vedví, k úpatí vysokých hor.

Chvilku seděl na velikém plochém kameni, který už začínal být vyhřátý. Sluneční paprsky nabíraly s postupujícím jarem na síle. Kromě zurčení horského potoka pod ním bylo ticho. Žvýkal zamyšleně placku se sýrem a hlavu měl otočenou nahoru. Obrovské bílé štíty Ťan-šanu ho fascinovaly. Představoval si, že se vznáší jako orel nad ledovými hřebeny a shora pozoruje tu monumentální a vzrušující krásu. Dospělým v rodinném klanu se raději s ničím takovým nesvěřoval. Již dávno pochopil, že nemá smysl na sebe zbytečně upozorňovat. Stačilo, že vypadal jinak než oni.

Dojedl, pečlivě sesbíral drobečky na kamenné plošině, všechny spolkl a zvedl se k odchodu. Ještě než stačil seskočit na zem, upoutal jeho pozornost pohyb na protější straně rokle. Chvilku to vypadalo, že to byl omyl, ale po pečlivějším průzkumu je znovu objevil. Tři bílé tečky se pomalu posouvaly po horské louce vysoko nad jeho hlavou. Marat měl nejlepší oči z celé rodiny. Tady jsou, mršky. Měl z nálezu ztracených ovcí velikou radost. Nikdo s nimi již moc nepočítal. Přehodil si pytel přes rameno, znovu se ujistil ohledně orientačních bodů na protější planině a s novou jiskrou začal sestupovat do divoké rokle. Šlo to pomalu a těžce. Když se mu podařilo dostat na dno údolíčka, musel ještě překonat říčku. Jarní tání rozdivočilo její tok tak, že to bylo téměř nemožné. V duchu si nadával, že nešel nahoru tradiční pasteveckou cestou, jednodušší, trochu delší, ale nudnější. Musím si nějak poradit. Stál trochu rozpačitě na břehu rozvodněného potoka a přemýšlel. Na svůj věk byl dost velký a vyspělý, i když hubený jako lunt. Vzhledem k tomu, že od malička pobíhal po horských svazích, nedělal mu pohyb v terénu většinou problém, ale tohle byl docela oříšek.

Začal se prodírat po pravém břehu směrem proti proudu a sledoval řeku. Bylo to dost obtížné, ale on byl trpělivý. Po chvilce se za prudkou zákrutou rokle zužovala a vyčnívající skalní ostroh tvořil úzkou průrvu. Marat se usmíval, to bylo jeho místo. Vyškrábal se na skalní útes a omrkl si místo shora. Na protější straně, zhruba metr a půl pod ním, byla v šikmé skalní plotně travnatá římsa. Ne že by byla moc široká, ale stačila. Ještě štěstí, že to nevidí máma, uvědomoval si, jak by řádila. Naposledy se podíval do prudké zpěněné peřeje hluboko pod sebou, udělal krok dozadu, odrazil se a skočil. Dopad byl tvrdý a nejistý, vzdálenost na druhý břeh byla přeci jen moc velká. Jeho drobné tělo po doskoku zaváhalo. Jedna noha, výjimečně dnes obutá do téměř prošlapaného a o dvě čísla většího škrpálu po strýci, sklouzla po kraji kluzké, vlhké římsy a ocitla se v prostoru nad propastí. Vypadalo to špatně. Když už se převažoval zpět, akrobatickým pohybem vymrštil levou ruku a zachytil se za břízku, která vyrůstala ze skalní rozsedliny. Tělo se přetočilo vzad, ale druhá noha byla pevně zaklíněná na římse. Břízka vydržela. Zdánlivě s ledovým klidem našel úchyt pro druhou ruku a přitáhl se. Teprve v okamžiku, kdy stál jistě na římse, si hlasitě oddychl.

Jarní horská louka byla posetá barevnou květenou a bujnými šlahouny jasně zelené, šťavnaté trávy. Marat se propletl mezi posledními štíhlými jehličnany, které jako by strážily okraj vlhké rokle, a vyšel do otevřeného prosluněného prostoru. Zastavil a snažil se zorientovat. Díky obtížnému přechodu potoka se dostal o dost velký kus dál, než si představoval. Konečně se mu podařilo najít svůj orientační bod. Rozeklaná skalka uprostřed planiny vypadala z tohoto pohledu jinak než z protějšího břehu. Radostně poskočil a téměř se rozběhl vzhůru po pastvině. Za chvíli ho řídký vzduch donutil zpomalit, ale přesto svižně a bez přestávek pokračoval k vyčnívajícímu kameni. Čas mezitím běžel jako o život, ostré slunce už stálo vysoko nad hlavou a ukusovalo si svůj díl z posledních zbytků sněhu v hlubších proláklinách.

Konečně se, dost zadýchaný, dostal na úroveň orientačního bodu. Tady někde vpravo musí být, daleko se dostat nemohly. Snažil se přehlédnout zvlněný prostor před sebou. Louka tady tvořila mírně propadlou plošinu. Neviděl nic. Obešel tedy malé sněhové pole na severní straně balvanu a vysápal se na něj. Odtud byl výhled skvělý, na všechny strany. Konec louky nad ním se postupně měnil v rudé kamenné pole, přecházející do zvětralých skalních věžiček. Na druhé straně, směrem do údolí, spatřil pod sebou houstnoucí les, ze kterého v dálce hluboko pod ním prosvítala zelená plocha jejich rodinného zimoviště. Všechno měl jako na dlani. Znovu se snažil soustředit na ztracené ovce. Po chvilce je objevil nedaleko prolákliny. Zvířata byla zcela zabraná do bohaté pastvy a pomalu se posunovala směrem k němu. Marat si radostí povyskočil. V duchu už slyšel pochvalu od strýce. Nestávalo se příliš často, že by si ho někdo kromě matky příliš všímal, natož aby ho bral vážně. Právě když se posadil ke krátkému odpočinku na vrchol balvanu a sledoval pasoucí se stádečko, zaslechl první výstřel.

Amina uvnitř napůl vystěhované jurty ukládala do velkého proutěného koše vlněné přikrývky a kožešiny. Zvenku se najednou ozvala ohlušující rána, křik a zoufalé vytí smrtelně zraněného psa. Ztuhla v předklonu nad skoro plným přepravním košem a v ruce vší silou křečovitě svírala bílé beránčí rouno, jako by ho chtěla rozmačkat. Tušila, co se děje, ale nechtěla tomu pořád věřit. Od té doby, co se s dítětem vrátila k rodině, se cítila celkem v bezpečí. Teď ji strach znovu úplně ochromil.

Zatímco se v posledních letech Evropa zmítala v žáru první světové války, tady na úpatí Nebeských hor vládl téměř absolutní klid. Většina obyvatel, zvláště pak kočovných pastevců a zemědělců, se snažila vyhnout službě v carské armádě. Chtěli se věnovat své práci a to, co se dělo jinde, je nezajímalo. Všechno se ale změnilo před rokem. Po bolševické revoluci vypukly mezi místními nepokoje stejně jako jinde v Rusku. Skoro všichni přistěhovalci se chtě nechtě přidali na stranu bolševiků. Domorodci, ctící své rodové a náboženské zvyklosti, se s bolševickou vládou nechtěli smířit, zvláště když se je rudí náhončí snažili znovu verbovat do armády jako za cara. Revoluční bojůvky začaly terorizovat okolí, zabavovaly majetek a často odvlekly mladší muže do zajetí. Hodně Kazachů odešlo do hor a časem vypuklo na většině turkestánského území otevřené povstání. Starý Marat, představený rodinného klanu, předstíral, že se nic neděje. Osvobozeneckou armádu Basmachi považoval za stejné bandity jako bolševiky. Doufal, že odchodem na letní pastviny se vše vyřeší jako mávnutím kouzelného proutku. Nedbal vůbec na názory svých synů, kteří chtěli odejít přes hranici do Číny. Trval pevně na svém. Amina to jako žena vůbec nemohla komentovat, natož ovlivnit. Myslela si své, trpělivě vykonávala přidělené povinnosti a starala se o syna.

Ze strnulosti ji vysvobodil až dusot koňských kopyt a druhý výstřel, tentokrát už v těsné blízkosti tábořiště. Odhodila kožešinu na zem a vyběhla ven. Hned v prvním okamžiku málem zakopla o tělo ležící na zemi. Došlo jí, že to je její bratr Ruslan. Byl roztažený před vchodem do jurty ve velmi nepřirozené poloze a pod jeho tělem se tvořila velká louže krve. Archaická ručnice se válela kousek od něj. Amina jako v transu překročila tělo. Když se vzpamatovala z oslňujícího světla, uviděla svého otce. Starého Marata vláčel za dlouhý šedivý vous plavovlasý mladík v čisté a dobře padnoucí uniformě.

„Tak povídej, dědku, kde je najdeme, kde se schovávají, ti loupeživí bastardi?“ Táhl starce po zemi a kopal ho přitom do žeber a rozkroku naleštěnou jezdeckou holínkou. Týraný muž vydával z hrdla jen chrčivý zvuk a nebyl by schopen odpovědět, ani kdyby něco věděl. Těch pár metrů k otci překonala tak rychle, že by jí v tom nikdo nedokázal zabránit. Vrhla se na stojícího důstojníka. Přestože mu hlavou nedosahovala ani po prsa, zakousla se mu odvážně do zápěstí. Zavyl bolestí a praštil ji druhou pěstí do hlavy. Než ztratila vědomí, zachytila pohled jeho chladných, ocelově šedých očí. Byl v nich rozsudek smrti.

„Odtáhněte někdo tu starou děvku. K čemu vás tu mám, vy dva debilové?“

Mohutný ušmudlaný voják pustil koně, které zatím držel za uzdy, a vyrazil mu aktivně na pomoc: „Už běžím, soudruhu!“ Chytil Aminu za hlavu a brutální silou ji převrátil na záda. Mezitím se otočil na svého velitele a vycenil na něj bezzubá ústa v debilním úlisném úsměvu: „Můžu?“

Mladík znechuceně kývl hlavou a věnoval se dál marnému výslechu stařečka. Třetí útočník, malý muž s výrazně asijskými rysy, oblečený v příliš velké, seprané a záplatované uniformě, se neptal. Už předtím v druhé jurtě objevil devatenáctiletou Ajšu. Po několika úderech do obličeje se podvolila. Rezignovaně svlékla šaty. Čekala se svým novomanželem Ruslanem dítě a byla vystrašená k smrti. Nacpal jí do pusy její vlastní šátek, až se začala dusit. Koženým řemenem jí pro větší pohodlnost stáhl ruce za zády a potom, když klečela na zemi, si sundal kalhoty.

Chlapec běžel dolů po stráni jako šílený. Znovu, už po několikáté upadl, kutálel se nezadržitelně po trávě, až přistál mezi hromadou ostrých kamenů. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Byl slušně potlučený, ale po krátkém rozkoukání utíkal dál. To, co se odehrálo v tábořišti hluboko pod ním, ho naplňovalo hrůzou. Když třeskla první rána, zvuk se odrazil od skal nad jeho hlavou. Chvíli se rozhlížel se kolem, než se zorientoval. Potom je uviděl. Byli malincí jako cínový vojáček s jednou rukou, se kterým si hrával za tábořištěm. Drobné jezdecké figurky vyjížděly z lesa směrem k téměř rozebranému zimovišti. Padla další rána. Jiná pěší figurka se poroučela k zemi nedaleko ještě stojící jurty. Viděl pod sebou vše jako na hracím stole. Pár okamžiků užasle sledoval dramatický děj v údolí. Potom s vyvalenýma očima seskočil ze své pozorovatelny a uháněl dolů. I když dávno chápal, že jsou s matkou doma jen trpěni, byla to přeci jen jeho rodina. Jediná jistota, kterou zatím ve svém krátkém životě měl.

Na kraji vysokého lesa narazil na pasteveckou cestu a pokračoval po ní. Režnou halenu měl zbrocenou potem a do svalů na nohou už dostával křeče, přesto pokračoval ve vysokém tempu dál. Když se zhruba po hodině běhu v naprostém vyčerpání přiblížil k okraji lesa, trochu se zklidnil a začal přemýšlet. Zpomalil a seběhl mimo cestu. Chvilku se prodíral hustým křovím, přelezl po kládě přes potok a na chvilku se zastavil ve svém tajném úkrytu mezi kořeny obrovského padlého stromu, kde trávil sám mnoho času. Schoval tu svůj plátěný pytel. Vzal si z něj jen malý nůž, který dostal v zimě od matky k osmým narozeninám. Potom se potichu připlížil k okraji lesa, co nejblíže táboru.

Politický komisař Nikolaj Viktorov byl nepříčetný. Celá akce vyšla naprázdno. Nevěděl, co svému nadřízenému zítra řekne. Tip od informátora na pasteveckou skupinu, údajně podporující oddíl basmachiovců, byl blud. Zřejmě nějaká osobní msta. Ten stařec, pokud něco věděl, by byl už dávno promluvil. Když mu po hodinovém výslechu uťal všechny prsty i na druhé ruce a pořád nic, bylo to jasné. Zkušenost to napovídala. Vztekle ho přitiskl nohou k zemi a šavlí přesekl téměř celý jeho hubený krk. Nakopl mrtvolu a utřel do ní krev ze zbraně. Taková kravina, co tu vlastně dělá?

Nikolaj, bývalý skvělý student, syn významné petrohradské rodiny, se uměl orientovat. Rychle pochopil, odkud vítr vane, a v pravý čas se přidal k bolševikům. Nebyl hloupý a jeho organizační schopnosti vysoce převyšovaly standart. Neměl téměř žádné zábrany a uměl se chovat k nadřízeným. Jeho nedělnický původ byl zapomenut. Čekala by ho strmá kariéra, nebýt flirtu s jednou velmi mladou soudružkou. Měla bohužel v té době vlivné rodiče, kterým se vznikající vztah vůbec nelíbil. Ortel zněl jasně. Povýšení do funkce politického komisaře pro okres Věrnij, odjezd do Kazachstánu do dvou dnů. Zlost s ním lomcovala ještě teď, když si na to vzpomněl. Navíc, ta tlupa idiotů z místní posádky včetně naprosto neschopného vojenského velitele oblasti nedokázala zabránit opakovaným nájezdům muslimských banditů. A on to celé odnese. Vzhledem k tomu, že zítra dorazí inspekce z moskevského ústředí, bylo třeba převzít věc do vlastních rukou. Jenomže tohle bylo fiasko. Věděl to moc dobře. Vidina návratu do civilizovaného světa se začala vzdalovat v nedohlednu. Zasunul šavli do pochvy u sedla a rozhlédl se po svých lidech. Zpocený tlusťoch dopil všechen smrdutý kumys, který tady objevil, a pokoušel se naložit na ukořistěného osla další lup. Ten druhý, odporný asijský skřet, naháněl po louce svého koně. Bylo mu z nich špatně, nejraději by je oba zastřelil. Jak s takovými podlidmi můžu něco budovat, napadlo ho. Navlékl si koženou rukavičku, otočil se a zůstal nevěřícně zírat.

Marat z okraje lesa viděl jen zadní část tábořiště. Obě jurty mu zakrývaly výhled na volné prostranství vedle ohrad a napajedla. Vyplížil se opatrně z lesa a snažil se je obejít zprava. První, co uviděl, byl malý voják v dálce na pastvině, který právě odchytil svého koně. Potom mu do oka padla kamenná vodní nádrž. Přes její okraj byla přehozena ženská postava s obličejem pod vodou a bílým zadkem vystrčeným do prostoru. Na stehnech byly zjevné modřiny a stopy čerstvé krve. Podle vzoru a barvy vysoko vyhrnutých šatů to byla jeho matka. Husté černé vlasy plavaly rozprostřené na lesklé hladině nádrže. Pochopil rychle, že je mrtvá. Jediná osoba, která ho kdy měla opravdu ráda. Jak mu to mohla udělat? Nikdy v životě jí to neodpustil.

Odvrátil pohled stranou a uviděl postavu v elegantní uniformě. Před očima se mu udělalo rudo. Pevně stiskl svoji zbraň a zaútočil.

Malý chlapec s titěrným nožíkem v ruce se na něj nezadržitelně řítil. Komisař Viktorov si ho ještě stačil dobře prohlédnout. Hubená kostnatá postava, nezvykle světlé vlasy ve spojení s šikmýma modrýma očima. V tomto kraji mezi pasteveckými dětmi naprostá rarita. Zajímavé, pomyslel si. Vytáhl z pouzdra revolver a zvedl ho. Hoch se zarazil. Výstřel zahřměl naprosto nečekaně. Kulka prolétla Nikolaji Viktorovi těsně kolem levého ucha. Okamžitě se otočil a vypálil. Maratův druhý strýc Ahmed, který se vracel s nákladními koňmi pro další část výbavy, po ráně zakolísal. Starobylá puška mu vypadla z rukou a s nechápavým výrazem se sesunul v plné jízdě ze sedla. Jedna noha mu uvízla ve třmenu a zdivočelé zvíře ho táhlo napříč táborem, otloukajíc mu hlavu o všechny nerovnosti na cestě. V té chvíli to Ahmedovi už vůbec nevadilo. Komisař se obrátil zpět k chlapci, ale ten na svém předchozím místě dávno nebyl.

Schoulený v tajném úkrytu pod vývratem strávil Marat příšernou noc. Tekly mu slzy, ale strach mu nedovolil plakat nahlas. Drkotal zuby a celý se třásl zimou a šokem. Teprve pozdě k ránu usnul naprostým vyčerpáním. On, zapomenutý a odvržený všemi. Bílá vrána, která, jak se později ukáže, umí letět vysoko. Jako skalní orel nad vrcholy Nebeských hor.

Kapitola 5.

Alma-Ata, Medeo, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 5. Alma-Ata, Medeo, Kazachstán — srpen 1990

Stoupali po nekonečných schodech směrem k vrcholu přehrady. Lenka je už dávno přestala počítat. Bylo to ubíjející. Uběhlo teprve pár minut od doby, kdy na parkovišti před rychlobruslařským stadionem Medeo vylezli ze sluncem rozpálené terénní dodávky UAZ. Pár minut, a únava už ji totálně ochromovala. Nohy měla jako z olova. Konec betonového schodiště byl v nedohlednu. Když si uvědomila, že tohle je jen začátek celodenní túry údolím Malé Almaatinky, udělalo se jí opravdu špatně. Zastavila. Ztěžka se opřela o zábradlí a zavřela oči.

Matka měla pravdu: „Nikam se s těma bláznama neser! Ještě tak do Ruska, to je fakt blbej nápad!“ Pobíhala v kuchyni jejich venkovského domku a mávala při tom vařečkou jako nějakou mačetou. Když Lenka včera poprvé zahlédla panorama obřích vrcholů Ťan-šanu, došlo jí, že si vůbec nedokázala představit, co ji čeká. Teď je tady. A sama to chtěla. Otevřela znovu oči a podívala se nahoru. O dvě mezipatra výš, pokorně skloněná pod obrovským batohem, stoupala vzhůru Alice. Ta zrzavá čubka nemůže být lepší než já, to tedy ne! Žárlivost jí projela tělem jako horké žihadlo. Vzchopila se, popotáhla řemeny báglu a znovu začala šlapat do schodů.

Robert s Vasilem už netrpělivě postávali na asfaltové cestě, která vedla v koruně hráze. První k nim dorazil Václav. Šel pomalu a rozvážně, šetřil síly. Ze zkušeností věděl, že není kam spěchat. Pár vteřin za ním přišla sice trochu schvácená, ale rozjařená Alice. Bylo na ní vidět, že má z pohybu radost a těší se na cestu do hor. Vasja uznale pokýval hlavou a usmál se na ni. Líbila se mu.

„Charašo, děvočka! Ale buď opatrná, je to dlouhé.“

Alice přikývla, opřela si batoh o zábradlí a vyndala lahev s vodou. Když nahoru vylezla Lenka, Vasil se zvedl a zavelel k odchodu.

„Není moc času, musíme dál,“ prohlásil.

Robert se škodolibě zasmál: „Kdo pozdě chodí, sám sobě škodí. A taky nemá nárok na pauzu.“

Blondýna vztekle odfrkla něco nesrozumitelného a plahočila se dál za nimi. Takhle to šlo celý den.

Od prázdné přehrady, která má za úkol zachytit sesuvy půdy při zemětřesení, neustále stoupali výrazným údolím podél horské říčky. Na obou stranách se postupně ztrácela vegetace a kamenitý terén poskytoval výhledy do vyšších poloh hor. V poledne se pohybovali už kolem 2700 metrů nad mořem. Rudá skaliska v dalším patře nad nimi připomínala rozeklaným tvarem Dolomitské věže. To vše byla jen předehra pro hlavní představení. Jako neskuteční bílí obři se nad tím vším tyčila masa několika téměř pětitisícových vrcholů.

Vasil automaticky kráčel svým navyklým tempem a okolí nevěnoval moc pozornosti. Nastupoval tudy do hor již mnohokrát. Ve skutečnosti by radši objednal terénní auto, ale to by ho stálo další peníze. Tahle parta to zvládne i pěšky. Byl si tím jistý. Ohlédl se po nich. Robert se snadno přizpůsobil jeho tempu. Zdržoval se jen rozhlížením po kopcích. Vasil jeho aroganci těžko snášel, ale už několikrát z něj byl slušný kšeft. Tak co, nějak to s ním vydržím, s frajerem. Včera nakonec vyřešili diskutovaný problém slušným příplatkem v dolarech, a stejně jim nic určitého neslíbil. Finální plán cesty měli upřesňovat průběžně, podle počasí. Byl si téměř jistý, že během několika dní začne nahoře sněžit. Touhle dobou to tak bylo každý rok. A pofrčíme rychle domů, mumlal si pro sebe spokojeně.

Za Bobem, s odstupem asi padesáti metrů, viděl Vasil další dvojici. Václav dělal společnost nadšené, ale přeci jen už trochu unavené Alici. Krásná ženská, jen moc mladá. Vzpomněl na svoji ženu. Když ji potkal v Moskvě, nebyla o moc starší a také krásná. A co je z ní teď? Zakroutil hlavou. Lenka se právě vynořila ze zákrutu cesty několik desítek metrů za nimi. Dost si dává, ale vydrží. Je zarputilá a něco ji žene. I přes závit. Když ji tak sledoval, uvědomil si, že by ji nechtěl mít za nepřítele. V tu chvíli se u něho zastavil Robert.

„Dáme pauzu?“

„Ještě pár minut. Tamhle u toho velkého balvanu je pěkné místo, pamatuješ z minule? Ten převrácený tank?“

„Jo, jasně, uděláme nějaké fotky,“ zasmál se Robert.

Bylo to tak půl kilometru. Všechno šlo zatím jako po drátkách. Jediné, co Vasilovi dělalo starosti, byly nepříjemné tlaky v břiše. Už před nějakou chvilkou začal cítit trochu těžko v žaludku. Nevěnoval tomu žádnou pozornost. Chuť k jídlu ale neměl. Snad to za chvilku přejde, možná si budu muset odskočit někam za kámen, přemýšlel. Naděžda, která byla spokojená s přísunem dolarů do rodinné kasy, mu včera na rozloučenou uvařila večeři. Výsledek byl stejný jako vždy, ale nedalo se to odmítnout. Jeho žena neuměla hodně věcí a vaření patřilo mezi ně. Normálně se raději stravoval ve škole nebo v některé levné jídelně ve městě. Tady asi bude ten problém, řekl si Vasja a s úlevou shodil svůj náklad ze zad na okraj cesty.

Po chvilce odpočinku, krátkém občerstvení a poté, co doplnili vodu do lahví, se jejich malá karavana dala znovu do pohybu. Obloha byla jasně modrá a ledovce na protější straně údolí se blýskaly v záři odpoledního slunce. Robert vyrazil později a teď měl obě děvčata před sebou. O pět let starší Lenka Bakulová začínala mít postavu zralé ženy. Byla velká a mohutně stavěná. Její zadek v obtažených tříčtvrtečních kraťasech byl pozoruhodný. Brzy bude tlustá jako prase, odfrkl si s uspokojením. Ještě štěstí, že jsem ji přefikl, dokud za to stála.

Moc dobře si ten večírek v klubu Studna před dvěma lety pamatoval. Uvědomělá svazačka ho provokovala celý večer. Bílá blůzka se jí na prsou napínala k prasknutí. Nedalo se myslet na nic jiného. To tajemství, skryté pod průhlednou látkou a krajkovým prádlem, ho fascinovalo. Pila bílé víno a sebevědomě se nakrucovala v rytmu diskotékové hudby. Při každé vhodné příležitosti házela vyzývavé pohledy k jejich stolu.

Oslovil ji u baru. Neurčitě ho odbyla a s dalším drinkem v ruce odcházela ke svému místu, kroutíc výstavním pozadím. Dělala fóry. Tak dobře. Nikdy nezapomene na její překvapení, když ji cestou z toalety chytil za loket a prudce zatáhl do úklidového výklenku mezi košťata. Měl sílu. Nestačila ani vykviknout. Uvnitř chvilku tiše protestovala s jeho dlaní na ústech. Když jí tam nacpal hadr na utírání prachu, zklidnila se. Hadr pak vytáhl a rukou projel štěrbinu pod krátkou sukní. Ztuhla. Trhl nedočkavě za blůzku. Knoflíčky se s cinkáním rozlétly po celé komoře. Chytil ji za prsa a jazykem tvrdě vnikl do jejích úst. Byla totálně vzrušená. Osvobodil těžká ňadra z podprsenky, chytil ji za vlasy a otočil čelem k plechovému regálu. Cítil, že je úplně mokrá. Líbilo se jí to.

Od té doby už k ničemu nedošlo, i když by chtěla. Jednou a dost. Tak zní pravidlo. Jsou ovšem i výjimky, které pravidlo potvrzují. Dvacetiletá zrzečka, která statečně stoupala vedle Lenky. To bylo něco jiného. Spal s ní také jen jednou. Před měsícem, když se seznámili na akci horolezeckého klubu Slavie VŠ. Byla dost opilá a byla panna. Nestálo to za nic. Od té doby se s ní vodil za ručičku jako puberťák a hledal další příležitost. Nepochyboval, že se mu to povede, ale zatím nic. Narážel jen na výmluvy. Netušil, o co jí jde, a byl podrážděný. Na rande v kině už byl moc starý. Jeho ješitnost dostávala pekelně zabrat. Nakonec ji ze zoufalství pozval na tuhle akci v Kazachstánu, protože ji nechtěl na tak dlouhou dobu ztratit z dohledu. K jeho údivu nadšeně přijala a byla na něj potom ještě milejší. Ale to bylo také vše, čeho tím dosáhl.

Tempo pochodu se po přestávce trochu zmírnilo a skupina se držela víc pohromadě. Václav si všiml, že Vasil je trochu pobledlý a občas vypadává ze svého stálého tempa.

„Vasjo? Nemáš nějaký problém?“ zeptal se starostlivě. Znal ho a věděl, že to není jen tak. Vasil se usmál a rádoby vesele odpověděl: „To nic není, jen jsem málo spal. Chápeš, domácí rozlučka. Byla to divočina,“ mrkl na Vencu spiklenecky okem a přidal do kroku.

To se tak někdo má, pomyslel si Václav. Lenka už mu nedala asi měsíc. Míval pocit, že je s ním, jen aby byla nablízku Bobovi. Přitom ji Vašek tak miloval! Doufal, že s ní založí rodinu. Občas se mu o tom i zdávalo. Když se jí se svým podezřením svěřil, odpověděla mu, jestli se nezbláznil. „Bob je starej chlívák a děvkař a naprosto mě nezajímá!“ Byla přesvědčivá. Tu noc se s Václavem po dlouhé době milovala. Bylo to úžasné. Druhý den jí koupil za půl měsíční výplaty šaty, na které se za výlohou Tuzexu toužebně dívala už čtvrt roku. Večer, když si je poprvé oblékla, mu vykouřila z vděčnosti ptáka. Od té doby zase nic. Na další šaty už neměl.

Právě míjeli odbočku k jejich loňskému tábořišti. Úzká stezka, vyšlapaná cik cak červeným strmým suťoviskem po jejich levé ruce, končila u ledovcového jezírka ve výšce 3500 metrů nad mořem. Tam se nacházel base camp, ze kterého vycházeli na jednotlivé výstupy. Václav se zastavil. Se zakloněnou hlavou se díval na monumentální hory. Proti ledovci, nejblíže kempu, Pik Gerojich Panfilovcov, téměř 4000 metrů vysoký, a na konci údolí o tisíc metrů vyšší Pik Komsomola. Z jeho bohatě zasněženého vrcholu s Bobem poprvé zahlédli magickou horu Talgar. Horu, která měla změnit jejich osud. To ale nikdo z nich v té době ještě nemohl tušit.

Kapitola 6.

Kok Ayryk Pass, Kyrgyzstán — září 1926

Kapitola 6. Kok Ayryk Pass, Kyrgyzstán — září 1926

Malá skalní plošina, která již třetí týden poskytovala úkryt posledním devíti bojovníkům Faizalovy skupiny, byla nedobytná. Z jedné strany ji kryla neprostupná převislá stěna se stékajícím stříbrným vodopádkem. Na druhém konci uzavíralo prostor tábora několik rozeklaných skalních věžiček s úzkými rozsedlinami. Ty umožňovaly téměř neomezený výhled do obranného perimetru v údolí a zároveň se daly použít jako bezpečné, kryté střílny. Pod nimi spadal dolů absolutně neschůdný příkrý svah plný uvolněných kamenů a nebezpečné sutě. Tohle místo nedaleko průsmyku Kok Ayryk u dnešní kyrgyzsko-kazašské hranice znalo jen pár vyvolených. Vůdce torza kdysi početné bojové formace patřil mezi ně. Před pěti lety, když pod velením Envera Ismaila sváděli kruté potyčky s Rudou armádou v údolí Fergana, měl jeho oddíl několik set vojáků a tvořil v hnutí Basmachi velkou údernou sílu.

Koncem roku 1923 se vše obrátilo. Sovětský tlak donutil muslimské povstalce ustupovat. Rolníci i ostatní obyvatelé, zdecimovaní několikaletým hladomorem a válčením, se postupně přidávali na stranu rudých a Basmachi ztráceli podporu. Faizal vedl své muže zpátky do své domoviny v kazašských horách, ale většinu z nich cestou ztratil. Denně několik unavených bojovníků dezertovalo a ti, kteří zůstali, umírali v nepřetržitých přestřelkách se stále silnějším nepřítelem. Když už to vypadalo, že se značně zúžený oddíl vyhublých a často nemocných uprchlíků dostal do bezpečí svých domácích hor, narazil na silné vojenské skupiny z almaatské posádky. Po několika zoufalých střetech se faizalovci dali znovu na ústup. Poslední muži dorazili zhruba před měsícem do průsmyku Kok Ayryk, kde se ocitli v beznadějném obklíčení. Se zbytky zásob, bez koní a s minimem střeliva se jim v noci podařilo proniknout do tohoto skalního tábora. Vypařili se sice jako pára nad hrncem, čímž uvedli velitele rudého oddílu do nepříčetné zuřivosti, ale situace byla více než beznadějná. To si již dlouho uvědomoval i Marat Skorilov.

Téměř dospělý mladík byl zocelený pobytem mezi muslimskými bojovníky. Přijali ho jako nalezence těsně po jeho útěku z rodinného zimoviště. Teď se vrtěl ve svém dolíku v závětří za velkým kamenem na okraji skromného tábořiště. Tma, hladové kručení v břiše a všudypřítomný chlad mu nevadily. Byl zvyklý. Snažil se sice co nejvíce zavrtat do své vetché a na několika místech děravé pokrývky, ale uvnitř ho hřálo vzrušení. Za pár chvil bude konec. Všechno mám ve svých rukách. Přesně tak si to představoval. Očekávání akce ho rozpalovalo. Znovu se převalil a potom netrpělivě vytáhl z kapsy beraního kožíšku ukořistěné oplášťované hodinky s řetízkem. Kdysi je odřízl i s kusem uniformy sovětskému důstojníkovi, těsně poté, co mu stejným nožem přeťal krční tepnu. To uměl skvěle. Neuměl však číst a čísla mu také mnoho neříkala. Dost dlouho mu trvalo, než se přístroj naučil používat. Teď navíc nebylo skoro nic vidět. V jednom okamžiku zachytil odraz matného měsíčního svitu, potom se oblaka znovu zatáhla a plošina se ponořila do temnoty. Na střídání stráže bylo ještě příliš brzy. Pečlivě uložil hodinky na své místo, poškrábal se v neustále svědícím rozkroku a znovu se snažil zamotat do deky.

Usnout se Maratovi nepodařilo. Marně se snažil vytěsnit z mysli, co ho v nejbližší chvíli čeká. Přemýšlel o své budoucnosti, jak si ji v posledních letech vysnil. Konečně měl příležitost se postavit na vlastní nohy, stát se vlastním pánem. Zbavit se těch bastardů. Nikdy se ve společnosti muslimských bojovníků necítil dobře. Díky odvaze a tvrdosti a také díky akrobatickým kouskům v horách ho uznávali. Mezi většinu v oddíle však nikdy nezapadl. Přečníval svým zjevem a časem i výškou. Stejně jako kdysi u nich v rodině se formálně přizpůsobil, ale nebylo to nic platné. Přezdívku Kartal, kterou si vysloužil svými akcemi v naprosto neschůdných terénech, často ostatní doplňovali přídavným jménem bílý. Bílý Orel, něco jako černá ovce. Zkrátka někdo, kdo je jen trpěný. Měl už toho dost. Dnešek měl být prvním krokem k osobní svobodě. Fakt je ten, že pokud se mu jí někdy vůbec podařilo dosáhnout, cesta k ní trvala dlouho a byla lemována utrpením a poznamenaná krutou, krvavou stopou.

Přišel čas. Ospalá hodina před svítáním. Teď, nebo nikdy. Vysoukal se ze svého pelechu a přehodil přes sebe plášť. Sebral karabinu opřenou o kámen a potichu se sunul směrem ke strážnímu stanovišti u jedné ze skalních věžiček. Jemná suť na dně údolíčka zaskřípala pod podrážkou jeho prošlapaných jezdeckých bot. Unavený muž na stráži se v dřímotě zavrtěl. Chvilku otevřel oči, ale víčka se mu brzy znovu neposlušně zavřela. Hlava mu padla na prsa. Marat zastavil, přidřepl si k zemi, položil tiše zbraň a vyčkával.

Strážný se jmenoval Alim a bylo mu devatenáct let. Byl to válečný sirotek stejně jako Marat. Vyrůstali spolu obklopeni hrůzou a hladem. Alim se na rozdíl od svého souputníka slepě upnul k víře a stal se z něj postupně fanatik. Byl ochotný udělat cokoliv pro slávu Alláhovu. Marat si z boha nikdy moc nedělal. Pochopil, že jediné, co mu může pomoci a k čemu se může upínat, je vlastní vůle a síla. Islámské společenství ho ovlivnilo jen ve vztahu k alkoholu a k ženám. Alkohol a opilci se mu hnusili. S ženami měl jen minimální zkušenost. V pokleku vyčkával. Sledoval Alimovu siluetu a potichu vyndal z pochvy svůj nůž, ostrý jako břitva. Mimoděk si vzpomněl na akci v podhorském městečku, které jim asi před rokem posloužilo na doplnění zásob. Jeho první sexuální zkušenost.

Při rabování s Alimem omylem vnikli do místní školy. V jedné z malých místností jednotřídky našli schovanou k smrti vystrašenou učitelku. Přibližně třicetiletá žena měla jako Marat slámově světlé vlasy, spletené do tlustého copu, a brýle. Když z ní strhali šaty, plakala a snažila se zakrýt drobná, mírně povislá ňadra s velkými růžovými bradavkami. Zatímco patnáctiletý Marat trochu zaraženě pozoroval její tělo, Alim ji pažbou pušky udeřil do obličeje a vyrazil jí při tom dva zuby. Upadla na zem. Zlomené a rozbité brýle doskákaly až k Maratovým nohám. Žena klečela na čtyřech, krátkozrace na ně mžourala a zkrvavenými ústy naříkavě prosila rusky o milost. Alim ji hrubě uchopil za cop a donutil přehnout přes pracovní stůl. Rozepnul si opasek. Když do ní vnikl, ucítil do té doby jen přihlížející Marat divoké vzrušení. Páření viděl zatím jen u zvířat. Vystřídali se na ní několikrát. V okamžiku, kdy nejevila známky života, jí polili hlavu kýblem splašků ze školní latríny a nahou vyvláčeli před dům. Hnali učitelku před sebou úzkou uličkou směrem ke středu městečka. Místní muslimové, chtějíce se zavděčit nájezdníkům, klopýtající ženu během několika minut na náměstí ukamenovali. Při pohledu na zkrvavené nehybné tělo si Marat vzpomněl na svou matku. Nenáviděl ji stejně jako Alima.

Tiše vstal, udělal směrem k němu tři rychlé kroky. Strážný natočil hlavu, otevřel oči, a než stačil něco říct, rozšklebila se mu od ucha k uchu další široká rudá ústa. Kromě zabublání zpěněné krve se neozval vůbec žádný zvuk.

Dlouhé lano s několika uzly zasvištělo vzduchem. Konec dopadl na zem v temné hlubině. Marat se schoulil ve skalním výklenku do pláště a čekal. Ponořil se znovu do svých vzpomínek.

Obrat nastal před týdnem. Zoufalá průzkumná mise v údolí se ukázala nemožná. Marat s drobným a obratným Džemalem dostali za úkol prozkoumat nějakou potenciální únikovou cestu z obklíčení a pokud možno sehnat cokoliv k jídlu. Do léčky padli hned brzy ráno na kraji lesního porostu v jednom bočním údolí, kde se snažili krýt. Holá a vyprahlá horská pustina nedávala příliš jiných příležitostí. Než stačili cokoliv udělat, obklíčilo je v řídkém lese asi třicet kompletně vyzbrojených rudoarmějců. Svázali je a po dvou hodinách pochodu s oprátkou na krku dovedli do vojenského tábora na planině u říčky. Věčnými útěky unavenému Maratovi se svým způsobem ulevilo. Vycítil svoji šanci.

Před velitelským stanem srazili vojáci oba muže na zem. Poručík, který zjevně vedl akci, vyšel po chvilce ze stanu.

„První jde ten malej černej,“ naznačil špičkou důstojnické holínky směrem ke zhroucenému Džemalovi. „A fofrem!“ houkl ještě na dva strážné. Začal si balit cigáro, přitom si zvědavě prohlížel Marata ležícího se zavřenýma očima.

„Koukněme se na toho ptáčka. Slavný Kartal. Nechal se chytit. Jak jednoduché,“ mručel si pod řídkým knírkem. Vypadá jako chcípáček. Zakroutil hlavou a marně se snažil ve větru zapálit cigaretu.

Tlumené nesrozumitelné hlasy, které se ozývaly z vojenského stanu, náhle přerušil příšerný bolestivý jekot vyslýchaného. Marat sebou škubl.

Přivedli ho dovnitř. Vysoký ramenatý muž v hnědém koženém kabátu a leninské čapce stál zády k němu a studoval mapu oblasti připevněnou na stěně stanu.

„Moc bojovníků už v horách nezbylo, co?“ řekl a pomalu se otočil. Výrazný, pěkně tvarovaný nos, světlé vlasy a modré oči doplňovala pečlivě zastřižená bradka. Maratovi se zdálo, že už ho někde viděl.

„Ukliďte to svinstvo,“ houkl muž na svého pobočníka a ukázal na zakrvácený polní stolek. Několik článků prstů se povalovalo i na zemi. Upřel své ledové oči zpátky na Marata. Usmál se a rádoby přátelsky prohodil: „Ale my už se myslím známe? Je to sice už nějaký pátek, ale na to se nezapomíná. Vzteklý malý orel.“ Muž se krátce rozesmál a usedl k vyčištěnému stolku. Chvilku si pohrával se zdobeným těžkým nožem a přemýšlel. Potom se na Marata pátravě podíval a znovu se usmál.

„Ty jsi jiný, co? Myslím, že se domluvíme po dobrém.“

Oblastní politický komisař Viktorov se na polní stoličce zaklonil a ještě jednou si pečlivě prohlížel vězně. Snažil se na svém území úplně vymýtit odpor povstalců a celkem se mu dařilo. Už dávno netoužil vrátit se do Moskvy. Časem mu došlo, že daleko od centra moci bude mít o hodně větší volnost a příležitost vybudovat si vlastní království. Pracoval na tom. Postupně se stával téměř neomezeným vládcem své državy. Ještě se tak zbavit těch Alláhových špinavců. Po Kartalovi vyjel, jakmile se mu doneslo, že se pohybuje poblíž. Pověst ho předcházela. Specialista Faizalovy bandy na přepady v horách a špinavou práci. Nepolapitelný Orel. Teď ho mám tady. Už na první pohled pochopil, kdo to je. Neznal ho, ale zprávy informátorů nelhaly. Slámové přerostlé vlasy, doplněné šikmýma kočičíma očima barvy ledovcového jezera v hubeném, dohněda opáleném evropském obličeji. Vysoká šlachovitá postava. I věk seděl. Je tak mladý. Okamžitě si ho spojil s událostí v pasteveckém zimovišti před osmi lety. Musel se smát při vzpomínce na umouněného kostnatého hošíka s dětským nožíkem, který vyrazil na obranu své mrtvé matky a dědečka. Ano, to ano. Má kuráž, to se musí nechat. Ale není jako oni, tupí fanatici a banditi. Znovu si prohlédl špinavého Marata. Kdo jiný by mi mohl pomoci vykořenit ta zvířata než jejich bývalá úderná pěst?

„Prosím, posaď se u mě.“ Nikolaj Viktorov s vážnou tváří ukázal druhou židličku na protější straně stolu. Rozhovor trval jen pár minut.

Příští dva dny ležel Marat svázaný pod přístřeškem spolu se sténajícím Džemalem. Trpělivě snášel horečnaté nářky a blouznění svého druha. Jeho hnisavé pahýly na rukou, obalené špinavým hadrem, začaly dostávat temně fialovou barvu. Třetího dne ráno je poručík se dvěma vojáky neurvale vzbudil těsně před svítáním. Džamala museli cestou k řídkému hájku, kde se nacházela také latrína, podpírat. V lesíku dostali krumpáč a lopaty. Marat vykopal mělkou jámu v kamenité půdě téměř sám. Zmrzačený kolega nebyl ani přes povzbuzování kopanci schopný stát na nohou, natož pracovat. Když byla díra podle věznitelů dost hluboká, Džamal dostal hysterický záchvat. Neudržel stolici.

„Do prdele, to je smrad!“

Zhnusený poručík rozkázal znovu vězně svázat a potom vojáky poslal zpátky do tábora. Po chvilce se zpoza stromů ozvaly dva suché výstřely z pistole.

Téměř do dalšího rána trvalo, než Marat s vakem potravin a pečlivě vymyšlenou legendou o své pouti dorazil zpátky do skalní tvrze. Výčitky svědomí neměl, takový přepych si nemohl dovolit. Zrada byla v posledních letech jako věrná milenka běžnou součástí jejich života. Nevěřil nikomu a ničemu, jen sobě. Byl vděčný Nikolaji Viktorovovi za pečlivé krytí proti informátorům. On chtěl přežít.

První rudoarmějec opatrně vykoukl za hranou skalní rozsedliny. Marat mu tichým gestem naznačil směr, počet a rozmístění spících bojovníků. Když se potom do tábořiště bezhlučně vyšplhalo dalších osm mužů, začala jatka.

Kapitola 7.

Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 7. Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Bylo to peklo. Nesnesitelné záchvaty svíraly jeho útroby a zimnice mu úplně zdecimovala jinak silné tělo. Krčil se z posledních sil za velkým kamenem v dostatečné vzdálenosti od tábora a zdálo se mu, že zemře. Poté, co večer dorazili k meteorologické stanici u jezera Tujuksu, se cítil zesláblý, ale ještě to pořád šlo. Když postavili stany v nehostinném kamenném moři kousek od konce ledovcového splazu a Češi na benzínovém vařiči kuchtili skromnou večeři, zalezl místo jídla do spacáku a pokusil se odpočívat. Neměl vůbec chuť k jídlu. Brzy usnul.

První křeče vzbudily Vasila kolem jedné v noci. Sotva se vymotal z malého expedičního stanu, pozvracel se. Tak, a bude to dobré, je to venku, pomyslel si. Jenomže nebylo. V břiše ucítil další pohyb a jeho svěrače hlásily pohotovost. Zrychleně, směšnými přískoky se jen v ponožkách pokusil přesunout o kus dál a přitom se snažil sundat si spodky. Téměř to nestihl. Od té doby strávil zkroucený v prohlubni, kam se štěrkovým polem dopotácel, už tři hodiny. Záchvaty nepřestávaly a tělní tekutiny ho souběžně opouštěly horem i dolem. Časem byl úplně dehydrovaný a totálně slabý. Ležel s nahým zadkem stočený na studené tvrdé zemi a jen se třásl zimou a vyčerpáním.

Alice Zopfflechterová, které už od základní školy neřekl nikdo jinak než Zee, ležela o pár metrů dál vedle chrápajícího Boba a zírala do tmy. Oranžová kupole stanu, matně nasvícená měsíčním světlem, lehce šustila v mírných závanech větru. Přemýšlela. První noc v nadmořské výšce 3400 metrů zatím probděla. Po včerejším celodenním výstupu cítila únavu, ale nebylo to tak hrozné. Těšila se na další den v horách. Jen se dočkat svítání. Trochu ji bolela hlava. Asi to bude tou výškou. Časem se to určitě srovná aklimatizací, uklidňovala se. O velkých horách měla zatím všechno jen načtené. Milovala ty knihy. Hlavně Himálajské tygry s Burianovými ilustracemi, ti zůstali v knihovně po otci, kterého nikdy nepoznala. Poselství budoucím generacím, povzdechla si.

Včera po večeři, ještě než padl rychlý soumrak, se šli všichni kromě indisponovaného Vasila jen tak na lehko projít po okraji ledovce Tujuksu. Bez mnohakilové zátěže na zádech se jí chvilku zdálo, že létá. Několik rychlých kroků do mírného kopce ji ale znovu srazilo na zem. „Tři a půl tisíce dělá své,“ smál se jí Robert, když musela na chvilku zastavit. Obrovský, západem slunce zrůžovělý ledovec v ní vyvolal pocit naprosté pokory. Připadala si jako malý brouček, jako nějaké nepodstatné smítko ve vesmíru. Když se podívala na Boba a chtěla mu sdělit své pocity, postřehla jeho výraz. To, co zahlédla v jeho očích, byla dobyvatelská vášeň. Ani stopa po nějakém respektu, čistá vrcholová horečka. Někde vzadu v mozku se jí rozblikalo výstražné světlo, jako už několikrát od té doby, co ho poznala. Spolkla připravená slova a raději dál mlčky sledovala hru světla na sněhové ploše před sebou.

Později ve stanu dvakrát odrazila — společně s jeho šmátravou rukou — Bobovy tradiční povinné sexuální návrhy. Argument s únavou a nadmořskou výškou nakonec zafungoval. Když zarputilý dobyvatel usnul v teple péřového spacáku, jako když ho do vody hodí, pokusila se ve světle čelovky napsat několik postřehů do svého deníčku. Brzy toho ale nechala. Bylo to vyčerpávající. Po hodně dlouhé době se jí podařilo na chvilku usnout. Děsivé zvuky dávení v nočním tichu ji probraly z mírně zmateného erotického snu.

Bezmocná, jakoby oddělená za skleněnou přepážkou, sledovala milostnou hru několika dvojic ve velkém, matně osvětleném pokoji. Nahé ženy jí byly povědomé, ale nedokázala si přesně vybavit jejich tváře. Bylo to znepokojující. V první chvíli po probuzení nevěděla, kde je. Tma a podivné hýkání. Došlo jí to ale rychle. Vasjovi určitě není dobře. Chudák. Napadlo ji, že se na něj půjde ven podívat, ale hned to zavrhla. Nemůžu mu teď stejně nijak pomoci. Zvuky se přesunuly o kus dál od tábora a nebyly už tak nesnesitelné. Zavrtala se zpátky do zahřátého vaku a otočila na druhý bok. Milosrdný spánek se dostavil poměrně brzy, ale sen už byl ztracený.

Po jasné mrazivé noci nastalo nádherné ráno. Obloha nad tábořištěm byla tmavě modrá, jen s několika nadýchanými mráčky plujícími v lehkém vánku. Teplota se na slunci vyhoupla z nuly někam k pěti stupňům a řídký vzduch ještě pořád řezal do plic. Robert rozepnul stan a vystrčil ven rozcuchanou hlavu. Byl vyspaný dorůžova. Nadmořská výška mu nikdy nedělala problémy. Rozhlédl se kolem a měl chuť si zakřičet radostí. Aniž by se podíval zpátky do stanu, nahmatal nohy ve vedlejším spacáku a zatřásl s nimi.

„Vstávej, Zee, to je mazec, prostě paráda!“

Vysoukal se rychle ven, dopnul si zip na větrovce a snažil se zavázat si pohorky. Cítil se jako nastartovaná motorka před závodem. Adrenalin s ním lomcoval, každá minuta se zdála důležitá. Počasí, které bylo pro úspěch akce nejdůležitější, jim nahrávalo. Konečně utáhl tkaničky a mohl se postavit. Protáhl se jako kočka a s mlsným výrazem přejel pohledem mohutný masiv ledovce.

O kousek dál seděla na plochém balvanu smutná postava. Vasil, zabalený v tlusté, podomácku ušité modré péřové bundě a s kulichem na hlavě, měl před sebou benzínový vařič, na kterém se pokoušel uvařit čaj. Ruce se mu třásly slabostí a horečnatýma rudýma očima pozoroval Roberta, který se k němu blížil. Cítil se jako prázdná nádoba. Všechnu svoji zbývající energii měl někde na dně těla a apaticky se snažil ji uchránit. Sebemenší pohyb pro něj představoval neskutečné utrpení.

„No nazdar, ty vypadáš!“ vyjel na něj místo pozdravu rozjařený Bob.

„Jo, taky tě rád vidím,“ utrousil úsporně Vasja. Rozklepanou rukou si naplnil nerezový hrneček horkým nápojem a snažil se zahřát si o něj své zkřehlé dlaně.

„No, hlavně abysme od tebe něco nechytli. Myslíš, že to je viróza?“

Vasil se pokusil napít, a když ucukl před vařícím čajem, zakroutil hlavou.

„Asi otrava z jídla,“ zahuhlal s očima ponořenýma do hrnku.

„Jo, stará se tě pokoušela zbavit, co? Moc se jí nedivím. Hele, co s tím budeme dělat? Můžeš takhle jít nahoru?“

Zakroutil jen hlavou. Bob chvilku mlčel a bylo vidět, že v hlavě kalkuluje možnosti. K improvizovanému kuchyňskému koutu se blížila Alice a nesla dva hrnečky. V zelené prošívané bundě s rozpuštěnými měděnými vlasy jí to nesmírně slušelo.

„Ahoj, Vasjo, jak ti je?“

S námahou se na ni usmál. Obrátil hlavu znovu k Robertovi: „Možná zítra, co myslíš?“

Ticho. Alice nalila čaj a podala ho Robertovi.

„Chceš ještě?“ zeptala se. Vasja znovu jen zakroutil hlavou. Snažil se udržet v útrobách první miniaturní hlt. Chvilku to vypadalo, že se mu to i podaří.

„Hele, Zee, dojdi ty dva vzbudit, chrápou ještě jako medvědi.“

Bob významně ukázal bradou k zelenému stanu v jedné z prohlubní nedaleko od nich. Oči přitom nespouštěl ze zbědovaného Vasila. Alice tušila, že se rozhodne i za ně za všechny. O nás bez nás, jako vždy. Pomalu se otočila a odcházela.

Škoda takový ženský pro toho hajzla, pomyslel si unaveně horský vůdce. Čekal, co bude.

„Jdeme na to sami. Jsi v prdeli, nedáš to ani zítra. Budeš rád, když se sesuneš dolů. Je perfektní počasí a nemáme čas to odkládat.“ Robert domluvil, uhnul pohledem a sledoval, jak ze zeleného stanu po čtyřech vylézá rozespalá Lenka. Václav už seděl na kamenu před stanem a obouval se.

„A co ti ostatní, myslíš na ně? Vystavuješ je nepřípustnému riziku.“

Bob se vrátil pohledem: „A s tebou ne? Podívej se na sebe, v jakým jsi stavu. Letíme sem přes půl světa, platíme vám majlant jako nějakejm vyděračům, a pak mě tu poblitej pedagog bude poučovat, co mám dělat. Tak takhle ne!“

Robert se dostal do varu. Lenka, Alice a Václav zaslechli jen konec jeho proslovu. Stáli rozpačitě v uctivé vzdálenosti a mlčeli.

„Vy se najezte a sbalte, za hodinu padáme, není čas,“ houkl na ně Bob nevrle. Vasilovi bylo jasné, že je rozhodnuto a že Bob má svým způsobem pravdu. V ten samý moment se znovu pozvracel. Robert se znechuceně otočil a odešel balit.

Čtyři barevné tečky spojené tenkou úsečkou, tak vypadalo z Vasilova pohledu lanové družstvo, které se pomalu, ale pravidelně plazilo zrcadlovou plochou ledovce Tujuksu. Kromě šustění lehkého vánku panovalo kolem absolutní ticho. Bylo téměř jasno a teplota na slunci už dosahovala k osmnácti stupňům. Dokonalé podmínky. Dopil třesoucí se rukou čaj a naposledy se podíval na lesklou plochu a drobné postavičky na ní. Potom zalezl do stanu. Zítra se snad trochu sebere a pokusí se o sestup do údolí. Tělesná slabost přemohla jeho myšlenky a obavy. Rezignovaně zavřel oči a za chvilku upadl do hlubokého spánku.

Kapitola 8.

Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 8. Ledovec Tujuksu, Kazachstán — srpen 1990

Alice celkem snadno držela nasazené tempo a pečlivě pokládala nohy do vyšlapaných stop vedoucího muže družstva. Cítila se dnes o dost lépe než při včerejším výstupu. Bolest hlavy ji přešla a nádherné počasí jako by ji dobilo novou energií. Zmrzlá vrstva na povrchu sněhové pokrývky se začala se sílícím sluncem propadat a měnit na mokrou kaši. Světlo se odráželo od bílé plochy jako od obrovského kouzelného zrcadla. Bob zastavil. Obrátil se na ni.

„Za pět minut pauza.“

Ocelové oči mu zakrývaly velké ledovcové brýle a snědý obličej měl pokrytý dvoudenním strništěm. Vypadá dobře, došlo jí. Za sebou zaslechla namáhavé odfouknutí.

Lenka si pro sebe něco zamumlala. Neznělo to právě slušně. Pouto lana jí nedávalo prostor si při výstupu ulevovat. Měla už toho dost. Hodně se oteplilo a sluneční paprsky jako by z ní vysávaly všechnu energii. Těch pět minut pro ni bylo jako století. Konečně. Batoh na zem, protáhnout zdřevěnělá záda. Rychle vodu. Když se trochu otřepala a svlékla si přebytečnou vrstvu oblečení, mohla se konečně rozhlédnout kolem. Pustá červenohnědá skaliska ohraničovala ledovou plochu ze všech stran. Jediným zpestřením v terénu, prostém jakékoli zeleně a života, bylo jen několik trhlin, nebezpečně odkrývajících nitro prastarého zmrzlého útvaru. Brr, otřásla se. Všechno to hmoždění jí připadalo marné a zbytečné.

„Copak, Leni, něco ti je?“ Robert se na ni díval se zlomyslným, ironickým úsměvem. „Vypadáš, jako bys taky něco špatnýho snědla,“ dodal a znovu si nasadil černé brýle. „Mohlas zůstat dole a pomoct Vasjovi domů. Jeho paní by tě tam určitě ráda viděla,“ pokračoval kousavě.

To by se ti tak hodilo, ty hajzle, pomyslela si Lena, ale jen zakroutila hlavou. „Jsem v pohodě, tak jdeme už?“

„Ty jsi ale netrpělivá, radši se ještě pořádně napij, jsme skoro ve čtyřech tisících a je dost teplo,“ poradil jí už trochu mírnějším tónem.

„Ty taky, Zee.“

Alice si poslušně připila ze své lahve a potom ji sklidila do batohu.

„Ještě máme před sebou zhruba půlku, nahoře se najíme a potom sestup pod ledovec Turistov. Bude to slušná porce. Tak pojďte, zvedneme zadky.“

Robert automaticky převzal Vasjovu vůdcovskou roli a nikdo z nich se proti tomu neodvážil nic říct ani to komentovat. Václav schoval foťák do obalu a hodil si těžký bágl na záda. Od rána ho nikdo neslyšel promluvit. Běhen dne se ale jeho starostlivá tvář rozjasňovala a začínal si výstup užívat. Došlo mu, že situaci nemůže nijak ovlivnit. To mu vyhovovalo. Z odpovědnosti a rozhodování měl hrůzu a rád vše přenechával jiným. Dělal to tak celý svůj život.

„Připravte si cepíny a dávejte pozor, kam šlapete, a na ostatní taky,“ uděloval Bob poslední informace před odchodem. „Musíme projít kolem toho zlomu, kde jsou trhliny,“ ukázal směrem k temným rýhám nad sebou. „Není tu žádný nový sníh a je skvělá viditelnost, takže žádný problém,“ usmál se na ně s převahou a vyrazil. Člověk by ho zbaštil i bez přílohy, pomyslela si Alice, když si uvědomila, jak nábožně na něj zírá. Dala se znovu do pohybu, jako vagonek osudově spřaženého vláčku, a přemýšlela o jejich prvním setkání.

V přední části hospody Zlatá studánka, která se nacházela přímo proti vchodu do budovy pedagogické fakulty, bylo hrozně nahuleno. U pultíků postávalo několik štamgastů a stůl hned za výčepem obsadila parta tramvajáků po práci. Při pohledu na hustě popsané tácky a prázdné panáky člověk jen doufal, že nepůjdou rovnou na další šichtu. Dveře se otevřely a do podniku opatrně vstoupila vytáhlá štíhlá zrzka s vlasy staženými do ohonu.

„Dobrý den.“

Nejbližší opilec se na ni podíval svým kalným zrakem a převrhl si zbytek piva do klína.

„Do hajzlu!“ odpověděl jí.

Hospodský Miloš jen zakroutil hlavou: „Ty si ale dřevo!“

Obešel výčep a vlhkým hadrem uklízel spoušť na stole.

„Slečno, jestli hledáte tu horolezeckou partu, tak tamhle vzadu, v salonku.“ Přes rameno se podíval na vyděšenou dívku a ukázal bradou.

„Děkuju, pane…“

„Miloš, říkají mi Miloš,“ zašklebil se na ni hospodský rozbitým obličejem bývalého boxera. Pravděpodobně to měl být úsměv.

Kývla hlavou a začala se proplétat kouřovou clonou mezi stoly do zadní části putyky. Její malý zadek, upnutý v těsných džínách, sklidil nejeden uznalý pohled. Nebylo jí ještě ani dvacet a trávila první rok na plzeňské pajdě. Předtím studovala čtyři roky rokycanské gymnázium. Pro děvče z Břas byly i Rokycany velké město, v Plzni se několik prvních měsíců cítila úplně ztracená. Moc ráda se každý den vracela autobusem domů za mámou. Odjakživa žila jen s ní a dobře spolu vycházely. Jednoho dne potkala cestou holku z vedlejší vsi. Lenka právě dokončovala poslední ročník na pajdě a celkem hezky si spolu popovídaly. Budoucí ruštinářka a tělocvikářka ji pozvala na neformální schůzku fakultního horolezeckého klubu jen tak, mezi řečí. Ani náhodou ji nenapadlo, že by její kolegyně mohla opravdu přijít. Teď byla tady.

„Ahoj.“

Ruch u velkého stolu, kde schůzka probíhala, na chvilku utichl.

„Ahoj,“ odpovědělo nezávazně několik kluků. Holky většinou jen čuměly. Alice nejistě přešlápla a rukama muchlala svlečený svetr.

„Čau, tak jsi to našla, jo?“ vysoukala ze sebe rozpačitě Lenka poté, co si nové příchozí konečně všimla.

„No jo… Miloš, teda pan Miloš mě sem poslal.“

Vedle sedící ramenatý chlápek se zakuckal smíchy, ale díval se na ni se zájmem.

„Tak tu takhle nestůj a pojď si k nám sednout. Pan Miloš, hahaha!“ neustále se smál.

Alice váhavě přistoupila blíž.

„Pojď sem, stejně už musím jít,“ zvedl se ze židle vedle rozesmátého hezouna malý rozčepýřený blonďák.

„Díky,“ odpověděla nesměle.

„Jak ti říkají?“ zvídavě se na ni podíval šedýma očima vazoun. „Já jsem Robert, můžeš mi říkat Bobe,“ usmál se znovu, ale tentokrát jinak. Pokud by se Alice v ten okamžik podívala na Lenku, hned by mnohé pochopila.

„Já jsem Alice, říkají mi Zee.“

Podal jí ruku. Lenka se znovu nevědomky zašklebila jako ropucha.

„Pozvala jsem ji. Je v prváku,“ vyjelo z ní nakysle. Bob ji vůbec nevnímal, nevnímal v tu chvíli nikoho v lokále. Pozorně sledoval modrozelené oči se zlatými světýlky vedle sebe.

„Ty lezeš?“

„Tak trochu, s partou z Rokycan. Táta byl horolezec, nevrátil se z Makalu, už je to dávno, ani si ho nepamatuju. Tony Zopfflechter.“

Robert zvážněl.

„Jo, to vím,“ uznale pokývl hlavou.

„Tak co si dáš, Zee? Když už jsi tu s námi…“ Usmál se na ni.

Otevřela oči a první věc, kterou uviděla, byla černá prasklina na stropě. Jako obrovský pavouk roztahovala své tenčící se nožky zažloutlou omítkou pokoje. Už v noci si jí všimla, sledovala ten úkaz přes Robertovo rameno. Alkoholová otupělost ji téměř uspávala a její tělo, zatížené a vyplněné živou, rytmicky pohybující se hmotou, bylo úplně ztuhlé. Kromě tlumené bolesti a strachu necítila téměř nic. Počítala nohy černé tarantule. Když její milenec slezl a odešel do koupelny, propadla během několika vteřin do smrtelně těžkého spánku.

Ráno byla situace na stropě stejná. Opatrně se přetočila na bok a stočila se do klubka. Nebyla už panna. Trauma posledních let, trapné pocity při žvanění spolužaček a sílící komplex méněcennosti, to vše by mělo být pryč. Místo toho měla pocit totální prázdnoty. Tak to je vše? Znovu se otočila na záda a civěla do stropu.

„Haló, Zee, už ses probrala?“

Dveře se otevřely. Bob, s mokrými vlasy a celý zrůžovělý ranní sprchou, se na ni šklebil a ve svalnaté ruce držel skleničku pomerančového džusu. Byl do půl těla nahý, jen kolem pasu měl omotaný velký ručník. Vypadal svěže, jako by ani neseděl do tří hodin ve vinárně. Sledovala ho s obdivem. Takový zdravý živočich. Sama se cítila jako vyvržená vnitřnost. Pomalu se posadila, přikrývku pečivě přitaženou až k bradě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A nad tím vším je slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.