Kamil Pešťák

KDYŽ SE

KRUH

UZAVŘEL

Odkud vede,
odkud a kam

Plzeň a Zwieslerwaldhaus,
2012‒2013

text © 2015 Kamil Pešťák

cover design © 2016 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

www.kamilpestak.cz

ISBN 978-80-907287-3-8 (EPUB)

ISBN 978-80-907287-4-5 (MOBI)

Děkuji mojí ženě, že to vydržela.

Kamarádům, kteří už tu nejsou.

Děkuji za podporu Martinovi H.,

bez kterého by nic nevzniklo.

A také mým doktorům,

oni už ví proč.

OBSAH

Část první
Hubenej kluk

Kapitola 1. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 2. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 3. ČSSR, Plzeň — 1968–1989

Kapitola 4. ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

Kapitola 5. ČSFR, Božkov — srpen 1990

Kapitola 6. ČR, Plzeň — srpen 1990

Kapitola 7. ČSFR, Praha, Klub Újezd — září 1990

Kapitola 8. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 9. ČR, Praha — říjen–listopad 1990

Kapitola 10. ČSFR, Praha — prosinec 1990 – únor 1991

Kapitola 11. ČSFR, Praha — duben 1991

Kapitola 12. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 13. ČSFR, Plzeň — duben 1991

Kapitola 14. ČSFR, Praha — duben 1991

Kapitola 15. Holandsko — červen 1991

Kapitola 16. Holandsko, Amsterdam — červen 1991

Kapitola 17. Holandsko, Německo — červen 1991

Kapitola 18. ČSFR, Praha — červen 1991

Kapitola 19. ČSFR, Praha — červenec 1991

Kapitola 20. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 21. Německo–česká hranice — srpen 1991

Kapitola 22. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 23. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 24. ČSFR, Plzeň – Praha — září 1991

Kapitola 25. ČSFR, Praha — září 1991

Kapitola 26. ČSFR, Praha — září 1991

Kapitola 27. ČSFR, Letkov u Plzně — 1991

Kapitola 28. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 29. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 30. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 31. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1993

Kapitola 32. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 33. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 34. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 35. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 36. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 37. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 38. ČSFR, Koterov — září 1991

Kapitola 39. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 40. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 41. ČSFR, Šumava — říjen 1991

Kapitola 42. ČSFR, Plzeň — říjen 1991

Kapitola 43. ČSFR, Šumava — říjen 1991

Část druhá
Cizinec

Kapitola 1. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 2. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 3. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 4. Rakousko, Innsbruck — duben 1995

Kapitola 5. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 6. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 7. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 8. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 9. Rakousko – Itálie — duben 1995

Kapitola 10. Švýcarsko, Ženeva — duben 1995

Kapitola 11. Švýcarsko, Ženeva — duben–květen 1995

Kapitola 12. Česká republika, golfové hřiště Motol — květen 1995

Kapitola 13. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 14. Kanada, Vancouver — říjen 1995

Kapitola 15. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 16. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 17. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 18. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 19. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 20. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 21. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 22. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 23. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 24. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 25. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 26. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 27. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 28. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 29. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 30. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 31. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 32. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 33. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 34. Kanada, Vancouver — říjen 1995

Část třetí
Odkud a kam?

Kapitola 1. Jižní Afrika — listopad 2003

Kapitola 2. ČR, Praha — listopad 2003

Kapitola 3. ČR, Praha — červen 2008

Kapitola 4. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 5. O týden dříve... Kanada, Whitewater Ski Resort — březen 2012

Kapitola 6. ČR, Praha — březen 2012

Kapitola 7. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 8. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 9. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 10. ČR, Praha — březen 2012

Kapitola 11. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 12. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 13. ČR, Plzeň — březen 2012

Kapitola 14. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 15. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 16. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 17. Kootenay Pass, Kanada — březen 2012

Kapitola 18. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Epilog Florida, Orlando, airport — říjen 2012

Část první
Hubenej kluk

Svázala mi ruce za zády

A říkala mi, ber.

Pásku dala na oči

A ptala se, jak to vidíš?

Řetězy na nohy a povídala, běž.

A pak se taky ptala

Co budeš dělat, ty kluku hubenej?

Všechno je jinak.

Jseš dávno ztracenej

Co budeš dělat, ty kluku hubenej?

Všechno je jinak.

Jseš sám — a ztracenej.

Kapitola 1.

Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 1. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Když se David po těžké noci konečně odhodlal vysoukat ze svého spacáku, byla venku ještě totální tma. Ticho narušoval zvuk silného větru, který v nárazech pronikal jednoduchými okny srubu. V okamžiku, kdy opustil zahřátý noční útulek, na něj nekompromisně zaútočil vlhký chlad. Od pusy mu stoupala pára a prkenná podlaha studila do nohou navlečených jen v ponožkách. Rozsvítil si čelovou lampu, položenou vedle nafukovací podložky, a v jejím světle se snažil navléknout si lyžařské kalhoty. Nechtěl probudit ostatní spáče na podlaze, kteří v mihotavém světle vypadali jako podivné různobarevné larvy těsně před vylíhnutím. Obul si vnitřní botičky skialpinistických bot a potom se pokusil rozfoukat poslední červený oharek v jinak vyhaslém topeništi. Přidal několik připravených třísek a oheň za chvilku vesele ožil. Zavázal si boty, oblékl windstopperovou bundu a opatrně se vydal ke dveřím srubu. Jedna z ležících zakuklených postav bolestně zasténala, když kolem ní procházel.

Otevřel dřevěný obrtlík srubových dveří a vstoupil do zmrzlé předsíně plné odložených lyží, holí a dřeva na zátop. Z kouta vedle špalku se zaseknutou velkou sekerou sebral lavinovou lopatku a pokusil se otevřít hlavní dveře. Za nimi ho, jak předpokládal, čekala nafoukaná, téměř půlmetrová hromada vlhkého sněhu. Rychle vyházel prostor přede dveřmi a snažil se vyčůrat na pravé straně u rohu srubu. Kvůli silnému větru to vůbec nebyl jednoduchý úkon. Jeho vysoká postava se otřásla chladem a vlhké sněhové vločky mu roztávaly na elegantně prošedivělé hlavě. Otočil se a ještě nabral do plechového kastrolu sníh z opačné strany dveří. Potom už pospíchal dovnitř.

V blízkosti kamen se začalo rozlévat příjemné teplo. Položil hrnec se sněhem na ocelový plát a přiložil větší poleno. Ze svého batohu vyndal termosku a lisovanou medovou tyčinku. Včerejší čaj v termosce už byl opravdu jen mírně vlažný, ale usoudil, že není čas čekat, až roztaje sníh na vaření. Všechny smysly ho hnaly ven. Ven do temného, zasněženého rána. Rychle rozžvýkal polovinu tyčinky a druhou si vrazil do kapsy bundy. Nedopitou termosku vrátil zpátky do batohu a začal si obouvat lyžařské skelety. Hluk zapínaných přezek se s praskáním rozléhal tichou místností. Nejbližší spacák se několikrát pohnul a v okamžiku, kdy David vstal k odchodu, z něj vykoukla rozcuchaná dívčí hlava.

„Kam jdeš?“ zamumlala tiše a pohlédla na něj očima červenýma nevyspáním a pláčem.

„Jdu pro pomoc. Musíme Joshe dopravit dolů, postarej se prosím zatím o něj.“

„Jdeš sám?“ vyhrkla.

„Ano,“ odpověděl, „vrátím se s Mikem odpoledne. Ahoj, Zuzanko.“

Vzal batoh, a než stačila dívka něco říct, rychle zmizel v předsíni srubu. Vynesl lyže ven před vchod, který byl znovu skoro zapadaný. S nezvyklým zmatkem v mysli automaticky vykonával poslední přípravy před odchodem. Zkontroloval již natažené tulení pásy na skluznicích, zapnul lavinový vyhledávač do polohy vysílání, dotáhl popruh ABS batohu, nastavil si délku teleskopických holí a vyrazil.

Pomalu prošlapával první metry cesty v hlubokém, těžkém sněhu. Ještě včera byl v okolních horách nádherný lehký prašan, tak typický pro tuto část Kanady. Odpoledne ale přišla první jarní obleva a napadlo skoro třicet centimetrů mokré vaty.

„Dole v údolí určitě prší, to by nám tak tady ještě scházelo,“ pomyslil si David, kterému v hlavě probíhal sled nečekaných událostí posledních čtyř dní. Za normální situace by v takovýchto podmínkách nikdy na túru nešel, a už vůbec ne sám. I když je pravda, že tohle pravidlo jinak velmi rád porušoval. Miloval samotu v horách. Momentálně ale potřeboval vyřešit vážný problém a vyrovnat se s radikální změnou ve svém více než čtyřicetiletém životě.

„Ve srubu stejně nezbyl nikdo stoprocentně použitelný, tak co můžu dělat,“ mumlal si pro sebe.

Mezitím se začalo rozednívat, viditelnost byla ale pořád stejně mizerná. S větrem v zádech postupoval plochým údolíčkem za srubem. U skupiny stromů na hraně svahu se normální cesta do sedla lehce svažovala a obcházela dominantní horu širokým obloukem zleva. David se v tom místě zastavil, protáhl si záda a rozmýšlel si další postup.

Za sebou měl půlhodinový pochod po rovině v hlubokém sněhu, návrat po hlavní cestě bude trvat minimálně další dvě hodiny. Úmorná dřina. Sklon cesty je tak malý, že lyže jedou, jen když je uježděná stopa. V téhle kaši se ani nehnou. Vytáhl z boční kapsy termosku a napil se již vychladlého čaje. Druhá varianta vedla vpravo, poměrně strmě stoupajícím traverzem návětrné strany hory. Traverz končil v rozeklané průrvě hřebenu vpravo pod vrcholem. David to místo dobře znal. Na druhé straně hřebenu se dalo sjet nádherným širokým žlebem a potom během dvaceti minut dojít až k silnici v Salmo Pass. Rozhodl se pro druhou variantu, vzhledem k tomu, v jakém zdravotním stavu zanechal Joshe ve srubu, nebylo co řešit. Každá získaná minuta byla dobrá. Natáhl si rukavici, upravil na zádech batoh a začal prošlapávat stopu napříč svahem, mizejícím v husté mlze.

Ze začátku traverzu byl sklon jen mírný, ale po pár desítkách metrů musel nastoupat kolměji do svahu. Šel po paměti a při minimální viditelnosti, která se navíc zhoršovala, mohl jen doufat, že průrvu nemine. Vítr vztekle dorážel na jeho postavu potácející se uprostřed nekonečné bílé tmy. Krok po kroku zvolna stoupal směrem k hřebenu hory. Fyzická zátěž mu uvolňovala pozitivní látky do celého těla a únava z předchozího šíleného dne se rozpouštěla. Situace už se mu nezdála tak hrozná. Všechno se brzy vyřeší, jen co se dohrabe na základnu highway patrol v průsmyku. Myšlenky rychle přeskočily na Zuzanu, která se zjevila jako nečekaná výhra v loterii. Doufejme, že spolu s Amy a s tím podělaným ožralým Honzou vydrží ve srubu ještě nějakou chvíli a postarají se o Joshe. Joshův stav mu dělal starost a donutil ho přidat a soustředit se na výstup.

Podíval se na hodinky. Od začátku traverzu už uběhly tři čtvrtě hodiny, cíl na hřebenu tedy musí být velmi blízko. Ještě štěstí, že je to ve svahu, pomyslel si David, jinak už bych se motal dokola. Průběžně kontroloval viditelný svah po levé ruce. Konečně zahlédl šedý stín skály na hřebenu a po chvilce i průrvu. Byla téměř za ním a skoro ji minul. Posunul si patní vzpěry vázání a napřímil výstup. V příhodném místě udělal obrat a znovu začal stoupat přímo k rozsedlině, která už se jasně rýsovala v mlze.

Po pár minutách se ocitl u kamenného portálu, který musel obejít. Vstoupil do průrvy. Divoký nápor vichřice ho málem smetl zpět. David se rychle zasunul za jeden z balvanů na rozeklaném hřebenu. Závětrné místo téměř bez sněhu mu poskytlo úkryt. Sundal lyže a opatrně je otočil vázáním dolů, aby mu nemohly odjet ze svahu, potom z batohu vybalil goretexovou větrovku a oblékl se. Vítr, vlhkost a teplota těsně kolem nuly mu vždy vadily víc než velký mráz.

„Posraný počasí,“ ulevil si nahlas, ale slova zanikla v hlučném průvanu. Rychle dojedl zbytek ranní tyčinky, usrkl již úplně ledový čaj z termosky a chystal se ke sjezdu. Utáhl si boty, přepnul je do sjezdové polohy a sundal z lyží tulení pásy. Pečlivě je sroloval a zasunul do tepla pod vnitřní bundu. Dole je ještě možná bude potřebovat, pásy nesmí být zmrzlé. Potom obul lyže, nasadil batoh a helmu, kterou z něj před tím vyndal.

„Tak, jdeme na to, za tři minuty můžu být dole,“ řekl si marně znovu nahlas.

To, že už tento svah jel několikrát, v momentálních podmínkách nehrálo žádnou roli. Přesunul se opatrně kolem posledního balvanu v úzké průrvě a pohlédl dolů. Svah pod hranou se zdál téměř kolmý a mizel v husté, mléčné tmě. Pokusil se najet šikmo do levé strany svahu. Tady by měl být kopec trochu mírnější, jak si pamatoval. Na závětrné straně kopce se vytvořily během noci sněhové převěje a zrádné utažené desky. Už při prvním pokusu o opatrný oblouk se pod ním propadla nafoukaná vrstva. David rychle pochopil, že situace je daleko horší, než se zdála.

„Kurva, kurva,“ zakřičel do větru. Nezbývalo než to pustit dolů, do neznáma. Pokoušel se minimálně zatěžovat lavinově labilní svah a doufal, že všechno dobře dopadne.

Prvních pár vteřin divokého letu do údolí to vypadalo nadějně. David dostal lyže celkem pod kontrolu. Potíže dělaly jen změny v nafoukaném terénu a špatná viditelnost. Zhruba v polovině svahu, kde se trochu měnil sklon, před sebou matně uviděl skalní útes, který dělil žlab podélně na dvě části. Přesně si uvědomil místo, ve kterém se nachází, a mírným obloukem se snažil dostat do levé části žlebu.

V tom okamžiku se to stalo. Najel do další ufoukané desky a lyže se zařízly do tvrdého sněhu. Pořád to vypadalo dobře, ale potom napětí v místě změny sklonu nevydrželo další tlak. Rupnutí a následný pohyb zaznamenal David okamžitě. Narovnal jízdu znovu přímo do údolí a prolétl podél stěny skalního žebra. Pod ním se snažil dostat do bezpečí za kamenným útesem. Chyběly mu asi tak tři metry, když ho zachytil okraj laviny a podrazil mu nohy. Stačil jen zahodit hole a nacvičeným automatickým pohybem se pokusil odpálit vzduchovou patronu ABS batohu. Podařilo se mu to s menší prodlevou. Nafukovací vaky se naplnily, šílená jízda ale pokračovala. Tlak na hrudník a naprostá ztráta orientace. Marně se pokoušel držet ruce před obličejem. Pravá noha se mu dostala do úplně nepřirozené polohy. Vše jako ve zrychleném filmu. Potom náhlé zpomalení, klid a ticho.

Kapitola 2.

Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 2. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Říká se (a v literatuře často cituje), že v okamžiku fatálního ohrožení člověku proběhne v hlavě zrychleně celý život. David měl ale během lavinové události vnímání zbystřené na dvě stě procent. Adrenalin v těle pracoval na plné obrátky a nedovolil mu, kromě boje o holý život, jakoukoliv jinou myšlenku. Obrázky z minulosti přišly až později; je pravda, že v té době už na ně měl dost času.

V okamžiku, kdy se masa sněhu zastavila, pocítil na krátký moment úlevu. Opatrně se pokusil otevřít oči. Obklopila ho temnota, nic než tma jako v hrobě. Pomalu začal prověřovat tělo a pokoušet se o nějaký pohyb. Pravá noha byla trochu vytočená špičkou ven a mírně bolela.

„Zatím nic, co by se nedalo vydržet,“ pomyslil si. Tělo, reflexně stočené do ochranné embryonální polohy, se zdálo celkem v pořádku. Jediný pohyb, který byl možný, se mu podařilo provést dvěma prsty na pravé ruce. Ta se nacházela ve výšce očí, pár centimetrů před obličejem. Nafukovací límec bezpečnostního batohu mu tam pomohl vytvořit poměrně velkou dutinu. Popruh ho řezal do ramene a tlak sněhu na tělo byl nesnesitelný. David si po pár vteřinách připadal jako vrak dětského autíčka v čelistech lisu.

„Tak, a jsem v hajzlu,“ došlo mu.

Počáteční naděje, že se udržel na povrchu laviny a některá končetina nebo jiná část těla kouká ven, byla pryč.

„Bez cizí pomoci nemám nárok,“ uvědomoval si jasně. Situaci znal dobře z druhé strany - jako záchranář několikrát pracoval při vyhledávání zasypaných, bohužel často i kamarádů. Kromě jednoho šťastného nálezu se nikdy nesetkal s dobrým koncem. Sníh většinou jen nerad vydával pokroucená a zlámaná těla bez známek života.

„No tak, kurva, ještě dejchám, nic moc mě nebolí, tak co,“ snažil se vyhodnotit svoji situaci. Lavinový vysílač fungoval, ale byl celkem k ničemu. Cítil ho na těle a vztekal se.

„Ten křáp je na hovno, když tu není, kdo by mě hledal. Taková kravina, jít sám,“ nadával si v duchu a znovu a znovu přebíral všechny důvody, které ho k tomu vedly.

Celá nešťastná událost se zdála být vyústěním řetězce zdánlivých náhod a osudných rozhodnutí. Ve svém bílém hrobě si čím dál víc uvědomoval, že všechno začalo už dávno a nezadržitelně směřovalo k tomuto tristnímu okamžiku.

Přízraky minulosti se znovu přihlásily o slovo. Zuzana vstoupila do jeho života jako něžný posel a s sebou přinesla zmatek, stejně jako předtím většina žen, které ho ovlivňovaly a provázely životem. Ten se ale momentálně zdál téměř u konce. Mysl zpomalená stejně jako ostatní funkce celého těla. Zvolna upadal do milosrdné mlhy polovědomí. Propadal se někam tam, kde celý tento příběh začal.

Kapitola 3.

ČSSR, Plzeň — 1968–1989

Kapitola 3. ČSSR, Plzeň — 1968–1989

David Loose se narodil v komunistickém Československu v šedesátých letech 20. století. Přestože v té době probíhalo v tomto koutě světa jakési politické uvolnění, nebyla to žádná výhra. Uvědomoval si to již od velmi útlého věku, ale teprve v okamžiku, kdy opouštěl základní školu, mu došlo, do čeho se vlastně namočil. Po otci, který jako jediný z rodiny přežil světové válečné běsnění (všichni příbuzní vylétli komínem, jak se mezi lidmi s oblibou říkalo), zdědil jméno, které bylo mnohoznačné. Příslib nespoutanosti se chybnou anglickou výslovností snadno změnil v totální prohru.

Otec byl v tomto zářným příkladem, zkrátka nomen omen. Coby nadějný student, novinář a překladatel trávil poslední léta jako topič v kotelně místního národního podniku. Přiživoval se sepisováním ilegálních překladů návodů k pašovanému západnímu zboží a zabíjel čas mírným, ale nepřetržitým popíjením. Jedinou možností, jak v té době unikat z reality, byly kromě alkoholového opojení rodinné víkendy. Společně s maminkou Alenou, vzdělanou ekonomkou, v té době prodavačkou potravin v prodejně Pramen, vyráželi do hor, kdykoliv to bylo možné. Horolezectví a horská turistika byly pro Davida odmalička součástí života. V patnácti letech měl za sebou mnoho kvalitních výstupů a lyžařských túr v Tatrách a dalších horách tehdejšího východního bloku. Zvlášť krásné se mu zdály přechody divokých rumunských a bulharských Karpat. Byly to jediné cizí země, kam jim soudruzi dovolili přístup.

Horolezecká komunita krajského města, kde spolu s rodiči bydlel v panelákovém 2 plus 1, se mu stala přirozeně druhou rodinou. Sbírka exotů, odpadlíků a extremistů všeho druhu slibovala každý víkend dobrodružství a skvělou zábavu. Člověk si ani neuvědomoval, v jakém svrabu se nachází. Tihle lidé, kteří se pohybovali na okraji normalizované socialistické společnosti, vyplňovali prostor v jeho duši. Naučil se od nich spoustu věcí a mnohokrát v životě jim za to zpětně děkoval.

Další skutečnost, která většinu z nich spojovala, byla hudba. V partě bylo celkem běžné ovládat nějaký hudební nástroj a o kytaristy nebyla u táboráku nikdy nouze. Večírky se stávaly skvělými jam sessiony, kde se hrálo opravdu všechno možné, od trampské klasiky přes Boba Dylana až po tradiční jazzové kousky. Záleželo jen na tom, kdo se ten den sešel a na co byla chuť.

David v sobě brzy objevil talent naučit se jakoukoliv písničku. Postupně za pochodu zvládal kytarové postupy. Přestože neměl žádné formální hudební vzdělání, pravidelným vyhráváním u ohňů a v hospodách dostával slušnou hudební průpravu. Časem zjistil, že ho napadají zajímavé textové obraty a melodie. Později, pod vlivem prvních „tragických“ milostných zkušeností, napsal pár vlastních písniček.

Všechno se mu zdálo být tak nějak v pořádku a jednoduché. Skromný život v mezích mantinelů školákovi nepřipadal tak špatný. Potom přišlo setkání s realitou.

Přestože bez většího vypětí patřil mezi mírně nadprůměrné žáky, při podávání přihlášek na střední školu zjistil, že na žádnou ze zaškrtnutých škol nebyl doporučen, natož přijat. Otci chvilku trvalo, než mu vysvětlil pravou příčinu fatálního neúspěchu. Posadil Davida do křesla ve své skromné panelákové pracovně a vyndal parádní lahev, ukrytou pro zvláštní příležitosti.

„Vybral sis moc dobré školy a špatné rodiče,“ sdělil mu vtipně, „nezbývá ti asi, než se něčím praktickým vyučit a trochu doladit angličtinu.“ Usmál se a dodal: „A potom rychle vypadnout z týhle posraný díry.“

Nalil oběma velkého panáka nelegálně propašované irské whisky, kterou dostal od přítele, doktora Nováka, za překlad jisté odborné literatury, a omluvně se na něj podíval. Všechny plány se Davidovi zhroutily jako domeček z karet. Nezbývalo než se místo na konzervatoř nebo vysněnou střední uměleckou školu přihlásit na nějaký přijatelný učební obor.

V závodech V. I. Lenina, bývalé Škodovce, se ve třídě dřevomodelářů sešlo několik podobně postižených jedinců, a tak se učednická léta dala přežít. David se po nějaké době s touto skutečností smířil a postupně sklouzl do životního schématu nazývaného „dožij se víkendu“. Proti dřívějším dětským létům byly víkendové horolezecké a hudební radovánky zpestřeny několika novými objevy. První z nich byl v této situaci a době celkem pochopitelný. Poměrně rychle si zvykl požívat větší množství alkoholických nápojů, naštěstí převážně piva. Jako společenský člověk snadno upadal do spárů atmosféry večírků, hospodských sedánků a hlavně „skvělých“ starších kamarádů. Druhý den, po takzvaném „vyplachování hlavy“, se za to, pokud to bylo možné, trestal dlouhými cyklistickými vyjížďkami. Fyzická slabost po prochlastaném pátečním nebo sobotním večeru se mu z duše hnusila a mnohakilometrové výlety na starším kole značky Favorit ho masochisticky uspokojovaly.

S dalším novým objevem už nebylo tak snadné se vyrovnat. David v osmnácti letech měřil 185 centimetrů, a přestože byl poměrně hubený, měl široká ramena a pevné šlachovité paže. Tmavé dlouhé vlasy a výrazný chlapský nos společně s jeho brilantními kytarovými výkony přitahovaly již nějakou dobu pozornost mladších i starších žen v jeho okolí. Měly trochu smůlu, protože jako první přišla na řadu šestnáctiletá učnice nevalné pověsti s přezdívkou Píďa. Ta využila příležitosti během letní školní akce a za týden naučila Davida všechny fígle, které ve svém krátkém životě poznala. Nebylo jich málo. Když konečně přišla řada na další čekatelky, některé se ani nestačily divit, co je možné. Pro Davida bylo tohle období bezstarostných a nezávazných radovánek v mezích zákona teprve předehrou před dalšími událostmi, které mu měly úplně změnit další život.

První blížící se neradostná hrozba měla postupně postihnout všechny jeho vrstevníky. Povinná vojenská služba v délce dvou let v Československu dvakrát ročně požírala vylepané devatenáctileté brance. Ti, kteří měli nějaké páky a mohli se cti sloužit socialistické vlasti vyhnout (často podplacením odvodové komise), to už určitě udělali. Ostatní, a s nimi i David se svým kádrovým profilem a zoufalým finančním zázemím, měli smůlu.

Představa dvouletého přerušení relativně sladkého života čerstvého dospěláka se mu vůbec nelíbila. Několik jeho známých dokonce opustilo přes spřátelenou Jugoslávii svoji milovanou domovinu a vrhlo se dobrovolně do spárů zlých imperialistů. David to považoval za krajní řešení. Zatím se pokoušel dosáhnout odkladu tím, že se přihlásil na večerní střední školu.

Poté, co byl znovu odmítnut, už vše vypadalo špatně. Tentokrát však zasáhla vyšší moc v podobě nemoci. Zákeřná mononukleóza poslala Davida na tři týdny do nemocnice a umožnila mu u dalšího odvodu roční odklad. Když se po otravném půlroce usadily jaterní testy i ostatní ukazatele do normálu, vrhl se znovu s chutí do života. S blížícím se podzimem se však armádní náhončí znovu ozvali. Pozvánka byla na duben a zdálo se, že ho už nemůže nic zachránit.

18. listopadu 1989 se David probral ve svém pokoji poměrně pozdě. Měl za sebou celkem solidní noční tah. Poté, co doprovodil svoji novou slečnu, vrátil se pěšky na rodné sídliště asi ve tři hodiny ráno. Opatrně vstal z postele a doplížil se do koupelny. Tyhle stavy nenáviděl, v ústech mu zřejmě zemřelo nějaké zvíře, v hlavě dunělo a žaludek byl jako na rozbouřeném moři. Vlasy smrděly kouřem z cigaret stejně jako oblečení, které po příchodu svlékl. Vlezl tedy do sprchy a důkladně ze sebe smýval všechny vnější následky včerejší noci. Utřel se pečlivě ručníkem, oblékl čisté tričko a kalhoty a s trochou obav se přesunul do kuchyně.

Očekávané výčitky se nekonaly. Táta seděl u kuchyňského stolu nad nedopitým hrnečkem kávy a upřeně pozoroval rádio na kuchyňské lince, jako by ho chtěl hypnotizovat. Když neodpověděl ani na pozdrav, David zpozorněl a také se zaposlouchal do zpráv, které se linuly z přijímače.

„Je to tady, synu, nikdy by mě nenapadlo, že se toho dožiju,“ řekl konečně otec a napil se vychladlé černé břečky. V následujících měsících po nečekaném státním převratu se nekompromisně roztočila spirála událostí a David Loose vykročil nevědomky vstříc pulzující horské dráze dobrodružného života.

Kapitola 4.

ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

Kapitola 4. ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

David s Emanem, v partě důvěrně nazývaným Hovado, kráčeli vysokým lesem po pěšině, která stoupala úbočím vrchu Žďár na Rokycansku. Od nádraží už to byl pěkný kus cesty. Pod těžkými batohy s horolezeckou výstrojí jim v letním teplém dopoledni mokvaly na oblečení velké koláče potu.

„Za chvíli se budu moct ždímat! Že jsme se na to nevysrali a nešli rovnou do Svojkovic na pivo,“ bručel od prvních metrů stoupání Eman, „v motorestu otvírají už v devět a je tam chládek a kulečník.“

David mlčel a kráčel svižným krokem dál.

„Taky by tam mohly bejt nějaký holky, třeba,“ pokračoval Eman a snažil se držet s Davidem krok.

„Emane, ty jsi fakt hovado, co by tam asi mohlo bejt za holky, možná tak nějaký kamijoňácký štětky. Kolik jsi tam za tu dobu, co sem jezdíme, viděl holek? To spíš nějakou potkáš tady v houští.“

Eman něco mlel pod fousy, otráveně se podíval směrem k vrcholu stoupání a pak zafňukal: „Když já mám hroznou žízeň.“

„To pivo si musíš nejdřív zasloužit, jinak by ti ani nechutnalo, znáš se!“ ohlédl se po něm s úsměvem David. Dobře věděl, že Eman může pivo bez problémů kdykoliv, a nejlépe rovnou k snídani.

Postupovali poměrně svižně dál až na vrchol plošiny a po několika metrech v hustším porostu se před nimi otevřela mýtina na úpatí velké žďárské stěny. Když vcházeli na otevřené prostranství pod skálou, zaslechli nezaměnitelné cinkání karabin ve stěně.

„Kurňa, někdo už tu je,“ zase zamručel Hovado, „to bude ten podělanej Pražák, co stál s tím starým fauvéčkem dole u lesa.“

Odhodili batohy na zem a s vyvrácenými hlavami si prohlíželi stěnu. V pravé straně skalní plotny vedla hezká cesta přes několik úzkých římsiček. Pod vrcholem u jistícího štandu seděl na prosluněném místě světlovlasý svalnatý kluk jen v kraťasech a úvazku. V ruce držel lano, klimbal nohama ve vzduchu nad jejich hlavami a s hlavou skloněnou sledoval druhého lezce asi deset metrů pod sebou. Nově příchozích si zatím vůbec nevšiml. Oba chlapci přenesli svoji pozornost na druhého ve stěně.

„Ty vole, dyť je to baba,“ ozval se první Eman, „a dost v prdeli!“

Děvče stálo na uzounké římsičce ve stěně. Levá noha už se jí chvěla v křeči a ruce měla natažené vysoko nad hlavou, kde se držela drobných chytů.

„Uvolni se, Hani, zkus se tam vrátit, nebo si vodskoč, já tě chytnu, neboj,“ křičel na ni zrovna kluk shora. Dívce se zrovna ze skály skákat nechtělo a krok dolů udělat nedokázala.

„Dyť jsem ti říkal, že máš vyndávat ty karabiny z nejtů,“ křičel na ni znovu povzbudivě prvolezec.

„No, ta je fakt v hajzlu,“ promluvil konečně David a poškrábal se na hlavě.

„To asi je, co takhle záchrannou akci, hoši?“ ozvalo se ze stínu pod stromem za nimi. Oba se bleskově otočili a nevěřícně zírali na zjevení. Na pařezu u okraje lesa sedělo další děvče.

„Ty vole, to snad není možný,“ vypustil ze sebe Eman.

„No, to je víc než možné,“ odpověděla mu blondýnka v džínových kraťasech s vlasy na mikádo a vesele se na ně zašklebila. V ruce držela přivřenou knihu, kterou si zjevně četla i během dramatické události ve stěně.

„Zrovna tady čekám na zachránce, jako jste vy dva, ségra mi tam leze za mým klukem a já nemůžu nic dělat,“ tvářila se naoko vážně a koutky hezkých úst jí pocukávaly smíchy. Všichni se v ten okamžik otočili zpátky ke stěně.

„Ty, Pavle, já asi spadnu,“ zaskučelo úzkostlivě děvče na laně.

„Dyť jsem ti to říkal, skoč a já tě chytnu, neboj, mám to dobře zajištěný,“ odpověděl kluk a cvičně zatáhl za jisticí lano.

„To mi řekni, co tam ty dva vyvádějí?“ řečnicky se zeptal David.

„No Hana, teda jako ségra, já jsem mimochodem Anna, si to chtěla s Pavlem vyzkoušet. Nevím, jestli jenom v lezení, ale doufám, že jí to bude stačit. Zapomněla vyndat jištění na poslední skobě a nalezla nad ni. Teď nemůže ani nahoru, ani dolů. Dobře jí tak, mrše.“

Všichni se znovu podívali na drama, které se odehrávalo nad jejich hlavami. Pavel, kterého už to na prosluněné vrcholové římse zjevně přestávalo bavit, si konečně všiml nových diváků.

„Hele, kluci, vylezte tam někdo a vycvakněte jí to, začíná tu bejt vedro. Za chvíli se tu usmažím.“

Hanka se začínala třást celá, tělem se instinktivně lepila ke skalní stěně a prsty na rukou začínaly odumírat.

„Hele, ty tam,“ zahulákal Hovado, „vydržíš ještě chvíli?“

„No asi ještě jo, ale nevím, jak dlouho,“ kníklo děvče.

„Tady David bude tak hodnej a vyleze tě tam vysvobodit,“ rozhodl Hovado a koutkem oka zkontroloval Davidovu reakci.

„Díky, kámo,“ prohodil rezignovaně David a začal z batohu vytahovat úvazek a lano. Anna sledovala dění z pařezu, odložila knihu a protahovala se jako kočka. Eman s jednou nohou navlečenou v úvazku při pohledu na její tvary v obtaženém bílém tričku ztratil rovnováhu a dopadl rovnou na zadek.

„Hele, moc nečum a pojď, ta nahoře už je zralá,“ houkl na něj David a vyrazil s lanem k nástupu.

Záchranná akce proběhla celkem rychle, David cestu znal do posledního kamínku. Po pár minutách dolezl ke kritickému místu a pokusil se odjistit karabinu. Vyklepaná Hana sledovala opatrně koutkem oka Davidův postup a z posledních sil se držela výstupků nad hlavou.

„Hele, povol mi to trochu.“

Pavel nahoře uvolnil lano, David vycvakl zapomenuté jištění.

„Teď dober, pořádně.“

Pavel bleskurychle dobral visící část lana a Hanka si nahlas ulevila:

„To jsem ale kráva!“

„Klidně si teď odsedni a dej si voraz,“ promluvil na ni konečně David, „s tou krávou to zas nebude tak strašný, to se stane.“

David se díval nahoru a Hanin nádherný zadek měl přímo metr nad hlavou. Do obličeje jí zatím pořádně neviděl. Za pár minut se Hanka vzpamatovala a s vydatnou pomocí se vysápala posledním úsekem cesty. Když chvilku po ní dorazil nahoru i David, stála vedle Pavla a pomáhala mu balit lano.

„Moc ti děkuji, šlechetný zachránce, máš to u mě.“

David se na ni podíval a nevěřícně zůstal stát s otevřenou pusou. Hanka byla přesnou kopií své sestry, kromě vlasů svázaných do culíku mezi nimi na první pohled nebyl žádný rozdíl.

„To koukáš, co? Jak ti říkají?“ pravila Hanka a už se smála od ucha k uchu.

Kapitola 5.

ČSFR, Božkov — srpen 1990

Kapitola 5. ČSFR, Božkov — srpen 1990

Božkovská hospoda „Pod kopcem“ bývala základnou alternativních živlů již za režimu. Pravidelně se tam scházely skupiny mániček, punkerů a dalších podobných typů. Vzhledem k tomu, že to je odlehlé místo na okraji města, náramně se také hodilo k nelegálním hudebním produkcím (podezření, že hospodský je zároveň agentem bezpečnosti, bylo víc než jisté). Po převratu zůstala o něco vylepšená hospoda s velikou zahradou a sálem oblíbeným místem pro větší akce, srazy a koncerty. Mělo to své kouzlo, na lavicích v zahradě bylo za letních nocí nádherné posezení.

Toho večera po dobrodružném seznámení na Žďáru tam seděl také David s Emanem. Společnost jim zatím dělala dvojice starších horolezců a několika dalších přátel. Profesor, jinak také řečený Profa, se právě vrátil se svým parťákem Slávou z Tater. (V tomto období se do Tater ještě ze zvyku hodně jezdilo, přestože už bylo možné lézt v Alpách. Vše se ale mělo brzy změnit.)

Profa vyprávěl příhodu z jejich týdenního pobytu na Téryho chatě. Jako vždy byl velmi poutavý

a vtipný a jeho pointu zakončil záchvat smíchu okolo sedících. David, který se obvykle živě zapojoval do konverzace, tentokrát mlčky držel kytaru na klíně a prsty automaticky projížděl hmatník.

„Co s tebou je, kurňa?“ všiml si ho po chvilce Profesor, „seš nějakej zaseknutej nebo co.“

„No to je, von se dneska zamiloval, a neví do který,“ ozval se okamžitě Eman-Hovado s huronským smíchem. „Hele, jdeme na Žďár, vedro jako v prdeli, a tam najdeme dvě buchty. Dokonalý neuvěřitelný dvojčata. Tenhle Romeo je sem hned pozval, ale nerozezná jednu od druhý.“

Kolem stolu znovu vypukl smích.

David se na Emana otráveně podíval:

„No jo, ty jsi zase chytrej, sám jsi před nima upadnul na zadek a slintal.“

„Hele, a kde se tam ty holky vzaly?“ ozval se Profa.

„Znáš nějakýho Pavla Bendu? Říkají mu Benny. Asi pětadvacet let, takovej blonďák, tak ten je tam přived,“ zapojil se zase Hovado. „Prej tu jednu šuká, ale já si myslím, že šuká vobě.“

„To je kretén! Radši jdu pro pivo, kdo chce taky?“

David se zvedl z lavice.

„Toho Bennyho znám ze Srbska, takovej fešák namakanej, že jo? Je z Prahy, ale žil s tátou někde venku na ambasádě. Leze dost slušně, to se musí nechat, a mimochodem, to by tě mohlo zajímat, super muzikant,“ zarazil Davida ještě Profa.

Asi za půl hodiny poté, když zábava začala nabírat grády, se na schodech do zahrady objevil Benny s oběma děvčaty. David, který spolu s Profou zrovna dohrával Basin street blues, si jich všiml, až když docházeli ke stolu. To už celé osazenstvo stolu zapomnělo na muziku a zíralo na příchozí trojici.

Anna (byla to zřejmě ona, protože jak si David všiml, držela se Bennyho za ruku), měla na sobě černé obtažené minišaty. Ty odvážně odhalovaly její opálená ramena a hezky tvarované paže. Naopak nahoře byly zakončené stojáčkem, který zvýrazňoval dlouhý, krásný krk, kolem kterého se jako třešnička na dortu vyjímal stříbrný, zřejmě starožitný šperk. Na nohou měla černé sandály s nízkou podrážkou a s řemínky omotanými až ke kolenům. Přírodní blond vlasy, krásně střižené na mikádo, jí poletovaly kolem rozzářeného, lehce nalíčeného obličeje.

Něco takového božkovská hospoda ještě neviděla. Osazenstvu stolu se zdálo, že spadla z Měsíce, ale na druhou stranu byla tak krásná a vkusná, že to nikoho nemohlo urazit. Když se David vzpamatoval, přesunul pozornost na sestru. Ta už obcházela stůl a hrnula se rovnou k němu.

„Koukám, Dave, že tě moje sestra, známá čarodějnice a budoucí lékařka, také okouzlila,“ uvedla se s ironickou výčitkou v hlase místo pozdravu Hanka.

David se na ni rozpačitě podíval a lehce kývl hlavou.

„To ona dělá tak ze zvyku, musí všechny hned napoprvé šokovat a omotat si je kolem prstu. Ty vaše holky z ní nadšený určitě nebudou,“ ukázala bradou směrem k druhé straně stolu, kde zaraženě sedělo několik děvčat z party.

„Z tebe asi taky ne,“ řekl David poté, co mu udělila uvítací polibek.

Zasmála se.

„Můžu si sednout vedle svých zachránců?“

Aniž by čekala na odpověď, zasunula se na lavici mezi Davida a Emila. Pod světlem žárovek, které visely nad stolem, si ji konečně pořádně prohlédl. Měla na sobě světle zelené letní šaty nad kolena na úzkých ramínkách, přepásané tenkým zlatým řetízkem. Krásně tvarovaná ňadra rýsující se pod jemnou, téměř průhlednou látkou byla neskutečně blízko. Eman sedící z druhé strany mlsně zíral a chystal se prohlásit něco určitě hodně nejapného.

David ho rychle předešel:

„Můžeš mi teď konečně, krásná vílo, vysvětlit, jak jste se v tomto kraji lidí obyčejných se sestrou čarodějnicí vyskytly?“

„Pán je básník,“ usmála se na něj. „Ale je to prozaické, jsme se sestrou původně z Plzně. Anna šla loni na školu do Prahy, chce být opravdu doktorka. Jezdila jsem za ní celý rok a od září tam nastupuju na hereckou konzervatoř. Bennyho jsme potkaly na jednom koncertu asi před dvěma měsíci, a jak to dopadlo, snad vidíš sám,“ mlčky očima ukázala o pár metrů dál. Anna seděla těsně vedle Bennyho a ten ji majetnicky obtočil jednou silnou rukou kolem pasu. Sledovala pozorně rozhovor mezi ním a Profou, do kterého se občas zasvěceně zapojila. I na vzdělaném a v životě zkušeném Profesorovi byl znát jistý respekt k její osobnosti. Benny postřehl Davidův pohled a s úsměvem ho pozdravil:

„Zdar, záchranáři, koukám, že se dál staráš,“ a mrkl na Hanku. „Zrovna mi tady Profa sdělil, že prý taky válíš na kytaru, dáš něco?“

David kývl:

„Proto sem vlastně chodíme, že, Emane?“

Eman právě přicházel ke stolu s táckem plným panáků fernetu a řval:

„Černí jezdci Apokalypsy přijíždějí, buďte ve střehu, hříšníci!“

Hanka se tázavě podívala:

„Dave, co to je?“

„Takový hezký místní zvyk, černí jezdci na uvítanou. Obvykle se to opakuje, dokud pár lidí neskončí pod stolem, dávej si bacha,“ varoval ji David a zároveň před ně postavil dva panáky.

„Tak hlavně na zdraví.“

Teplá letní noc v romanticky osvětlené zahradě s několika mohutnými stromy vykouzlila úžasnou atmosféru. David odehrál ještě několik kousků, ale moc se mu do dalšího hraní nechtělo. Daleko radši by si popovídal s Hankou, která seděla vedle něj. Příjemným hlasem se občas přidávala k refrénům, zjevně se dobře bavila s ostatními u stolu a zdálo se, že si ho vůbec nevšímá. Připadal si jako středověký hudebník, který za plentou pro služebníky vyhrává panstvu a mlsně škvírou sleduje dámu na parketu.

„Tak poslední pecka, tady pro Hanku, a předávám to. Už mám dost. Co tuhle, Profo? ,Jasně, že ti dlužím spoustu hezkejch slov, se mnou, děvče, nemáš na ně kliku...‘“

Po pár taktech, když se většina zpěváků pustila do refrénu „až si pro mě přijdou“, ucítil na noze pod stolem opatrný dotyk. Natočil se k Hance a ta mu dýchla do ucha:

„Až skončíš, tak přijď. Seš sladkej, hrozně tě chci.“

Vysunula se z lavice, a aniž by to někdo z rozezpívaného komparsu zaregistroval, odešla směrem k hospodě. David překvapením zapomněl akordový postup.

Když se vzpamatoval, netrpělivě dohrával do nekonečna opakovaný, mnoha hlasy vyřvávaný refrén „až si pro mě přijdou funebráci.“

Hanka seděla v poloprázdném výčepu, před sebou měla dva panáky džinu.

„Tohle se nauč pít místo černejch jezdců, nebude ti tak špatně. Nemysli si o mně nic špatnýho, ale seš hroznej kocourek a já už to nemůžu vydržet. Vypij to a pojď.“

David cítil, jak mu srdce bije v divokém rytmu. Večírek nabyl nečekaně prudký obrat a sexuální napětí by se v té chvíli dalo krájet tupým nožem. Hanka ho vzala za ruku a odvedla na chodbu, rozhlédla se, a když nikdo nešel, zatáhla ho na dámský záchodek. Zamkla.

„Jsem trochu nalitá, ale neboj se mě,“ přitáhla ho k sobě a stáhla z něj tričko. Potom ho začala líbat na hrudi a zvolna pokračovala přes krk až na ústa. David se mlčky podvoloval a ona od něj zjevně nic jiného nechtěla. Zatímco zaměstnávala jeho rty, zabloudila rukou do rozkroku a tam našla, co hledala:

„To by šlo, brouku.“

Rozepnula mu krátké kalhoty, které spadly na zem, a stáhla spodní prádlo. Držela jeho naběhlý úd, jako by jí ho měl někdo v nejbližším okamžiku vytrhnout. Volnou rukou zavřela poklop od záchodu a sedla si na něj. David dole pocítil její horká ústa a věděl, že tohle nemůže dlouho vydržet. Každou chvíli očekával erupci a ona ho k tomuto okamžiku neomylně vedla. Když to přišlo, bylo to jako výbuch atomové bomby. Instinktivně uchopil její hlavu pevně do rukou a přimáčkl ji k sobě.

„Miluju polykání semínek. Pojď si teď sednout,“ neustále Davida šokovala.

Uvědomil si, že od té doby, co odešel od stolu, nepromluvil, a jí to zjevně vůbec nevadilo. Stojíc nad ním zvedla obě ruce a stáhla si šaty přes hlavu. Oblá, pevná dívčí ňadra se mu při dokončení pohybu zhoupla přímo před obličejem. Jemné krajkové kalhotky odhodila na podlahu poměrně čistého záchodku a jenom zlatý řetízek jí oblékal roztomile zakulacené boky. Když mu dosedla do klína, ucítil horkou povodeň jejího nitra.

„Budu si na tebe muset dávat velký pozor, snadno bych se mohla zabouchnout. To si potvora jako já nemůže dovolit,“ šeptala mu sípavě do ucha, které mezi řečí vášnivě ohryzávala. Na větu, kterou v tom okamžiku nevnímal, si David jednoho dne vzpomněl, ale to už bylo dost pozdě.

Vraceli se spolu zahradou k jejich stolu, Benny právě exceloval při produkci Stingovy Mad About You. Zřejmě ne náhodou, protože se na příchozí významně šklebil. Zpíval opravdu skvěle.

„Vítej do rodiny,“ prohodil, když kolem něj David procházel pro drink, „potřeboval bych s tebou mluvit.“

Kapitola 6.

ČR, Plzeň — srpen 1990

Kapitola 6. ČR, Plzeň — srpen 1990

Profesor, jehož občanské jméno si nikdo nepamatoval a nikdo je nepoužíval, bydlel v malém dřevěném domku v příměstské zahrádkářské kolonii Výsluní. Zvenku připomínal altán, obklopený poněkud zanedbanou zarostlou zahradou.

Profa tady poustevničil již několik let. Devět měsíců strávil na udání v politickém kriminále. Poté ho žena vypudila z domova a on se odstěhoval „na letní byt“, jak tomuto místu říkal. Přátelé ho podezírali, že mu tato situace dokonale vyhovuje. Jako špičkový matematik a odborník na jadernou fyziku se už dlouhou dobu živil publikováním a prací pro zahraniční firmy a tohle místo bylo pro jeho činnost asi ideální. Davida s ním kdysi seznámil otec. Během let mezi nimi i přes velký věkový rozdíl vzniklo hluboké přátelství. Pokud měl David problém, šel raději za Profou než za rodiči. Tak tomu bylo i v neděli po božkovském večírku.

Pozemek připomínal uprostřed léta zakleté šípkové království. David otevřel rozvrzanou orezlou branku a vydal se po rozpadajícím se chodníčku směrem k boudě. Profa seděl na verandě v pohodlném houpacím křesílku, rozvalený jako jižanský farmář, a už zdálky na něj mával lahváčem:

„Ahoj, milovníku, jdeš si vyléčit kocovinu? Pojď, půjdeme dovnitř, začínají hryzat,“ ohnal se po dotěrném hmyzu volnou rukou a zvedl se z křesla. „Pivo je v lednici, sedni si u nás.“

Vnitřek domku moc neodpovídal zanedbanému vnějšímu stavu. Jednoduchý a stylový dřevěný interiér s kuchyňským koutkem a oddělenou ložnicí vypadal i přes mírný mužský chaos příjemně zabydleně a útulně. U pracovního stolu, na němž trůnil v té době nevídaně výkonný počítač, se ještě válel nevybalený horolezecký batoh a lehce ošoupaný golfový bag, v koutě stálo kolo, které Profa využíval jako jediný dopravní prostředek.

David se ze svého místa na pohovce s kožešinovým přehozem díval na fotografie pověšené na stěně. Na jedné z nich byl Profa s jeho tátou. V péřových bundách se objímali kolem ramen na vrcholu šestitisícovky kdesi v Kazachstánu.

„Jo, to bejvaly časy! Co Fredy, co vlastně dělá? Už jsem ho dlouho neviděl.“

David si uvědomil, že je na tom podobně.

„Co já vím, tak je zrovna s mámou v Pyrenejích. Dohání, co za padesát let zmeškal, a má pořád cestovatelskou horečku. Jinak furt topí v kotelně, překládá a ve velkém likviduje tullamorku. Celkem nic novýho,“ odpověděl.

Profa se usmál:

„Škoda, že nepíše, bejval to velkej talent! A co ty, mladíku, co chystáš? Většinou se tady objevíš s nějakou kulišárnou. To ta holka včera?“ vyzvídal.

„Holka ani ne, i když taky trochu. Co si o ní myslíš?“

Profa se rozvalil do protějšího křesílka a napil se čerstvě otevřeného piva.

„No, moc pěkná, obě jsou až moc pěkný. A koukal jsem, že je taky dost rychlá, tý bude dost. Nechci ti moc radit, vidím, že tě trochu vzala. Jenom si dávej bacha, vím, co říkám.“

Znovu se napil z orosené lahve.

„Tu snad nějak zvládnu, není přece první. Spíš mi jde o Bennyho, Pavla Bendu. Včera v noci mi nabídl, abych šel hrát k němu do kapely. Rozjíždí nějakej novej projekt a chce zrovna mě.“

Profa kývnul hlavou:

„Jo, taky se mi o tom zmínil. Včera, jen tak mezi řečí, trochu se na tebe vyptával. Ten kluk vypadá dost schopně a zpěvák je opravdu špičkovej. Navíc ho naše holky mohly včera sežrat, je opravdu dobrej. Co ti brání to vyzkoušet?“ podíval tázavě se na Davida.

„Nevím. Chce, abych se odstěhoval do Prahy, ale mám z něj divnej pocit. Je to trochu moc najednou.“

„Hele, nebuď tak posranej. Kdybych byl tvůj táta, a to teda opravdu nejsem, poslal bych tě rovnou někam ven, nejlíp do Států, ať poznáš, o čem to je. Tady tě stejně nic dobrýho nečeká. Tohle je bohužel země kompromisů a průměrnejch hajzlů. Ale na druhou stranu, proč si mezitím nevyzkoušet život v Praze? Taky jsem tam nějakou dobu byl. Čím dřív vypadneš, tím líp, věř tomu,“ rozhorlil se celkem přesvědčivě Profesor.

„A co ten Benda?“ David si s ním zjevně nevěděl rady.

„No, mně přijde dost cílevědomej, myslím si, že to má dobře vymyšlený, ne že bych si dělal nějaký iluze o porevolučním šoubyznysu. Michal David vás stejně bude válcovat ještě za dvacet let, ale s Bendou bych do toho asi šel.“

David se naštval:

„Proč si myslíš, že nás ten kokot David bude pořád válcovat? Co blbneš, ten už to má za sebou, sere na něj pes.“

Profa se rozesmál:

„Brzdi, chlapečku, chápu, že ti tvůj jmenovec leze na nervy, mně taky, ale ten přežije všechno. Stejně jako komunisti. Jsi v Čechách, nezapomínej na to. Tak za prvé, umí v tom chodit, má vyděláno a jeho popěvky přesně odpovídají nátuře českýho zkurvenýho normalizovanýho občana. Uvidíš za pár let, až se to tu vybouří, tak to bude zase šéfovat. Nikdy to tu nebude jiný, tomu věř.“

Profa se po řeči napil a podíval se na Davida. Ten se tvářil, jako by spolkl žábu:

„Nevím, musím si to ještě rozmyslet. Mám se tam jet za nima podívat, zatím hrajou jenom ve třech, po klubech. Benny chce slyšet nějaký moje autorský věci. Včera jsem mu něco přehrával a prý by se jim to hodilo. Asi tam teda zajedu. A s tím Davidem mě pěkně sereš!“

Profa jen pokrčil rameny a došel si do lednice pro další pivo.

Kapitola 7.

ČSFR, Praha, Klub Újezd — září 1990

Kapitola 7. ČSFR, Praha, Klub Újezd — září 1990

Pražský rockový klub Újezd byl prvním soukromým podnikem tohoto druhu ve městě, a možná i v republice. V devadesátém roce tady vystupovali úplně všichni a klub se stal velmi rychle legendou. Pravidelně tu večer hrálo několik kapel a akce končily většinou až brzy ráno divokými jam sessions.

David přijel na smíchovské nádraží jen s kytarou v tvrdém černém futrálu. U vlaku, který měl minimálně půl hodiny zpoždění, na něj čekala Hanka. Měla na sobě úzkou jeansovou sukni nad kolena a elastické černé tričko. Vypadala v jednoduchém oblečení svěží a ještě daleko mladší.

„Ahoj, cestovateli, už jsem myslela, že nedorazíš, vystála jsem tu důlek,“ dodala a vrazila mu něžnou pusu. „Pojď, dojdeme to pěšky a popovídáme si, času je ještě dost.“

Vyšli před Smíchovské nádraží a pomalu ruku v ruce kráčeli směrem k ulici Na Újezdě. Hanka cestou vtipně vyprávěla o svém stěhování do Prahy. Obývala od začátku září jeden pokoj obrovského bytu Bennyho rodičů, kteří již rok pracovali na zastupitelském úřadě v Holandsku. Ve zbytku apartmánu na Národní třídě žila Anna s Bennym. David se královsky bavil, jednou ho rozesmála tak, že museli zastavit. Hanka využila příležitosti a začala ho dlouze líbat, přímo uprostřed frekventovaného chodníku. Byl krásný teplý den, léto sice končilo, ale Davidovi se zdálo věčné. Opravdu se zamiloval a užíval si to nadoraz.

Klub Újezd sídlil ve starobylém domě a jeho nenápadný vchod byl téměř ukrytý za odskočeným rohem. Když vstoupili dovnitř, pocítil David určité zklamání. Představoval si to trochu jinak. Zatím prázdný sál vypadal zhruba jako větší, značně omšelý obývák. Pódium velikosti asi tak tři krát tři metry se utápělo ve výklenku kratší stěny, bylo vysoké dvacet centimetrů a zdálo se, že se na něj nemůže vejít ani harmonikář s dirigentem. Davidovi to připomínalo místa, kde se za komunistů odehrávaly ilegální undergroundové koncerty. Několik jich zažil, ale jako hudebníka ho nadšené snažení podzemních umělců moc neoslovilo.

No uvidíme, co bude, řekl si a odešel za Hankou do již otevřeného baru v prvním patře.

Mezitím se v klubu začali objevovat muzikanti z dalších kapel. Dorazil i Benny se svými kumpány.

„To jsem rád, že jsi přijel. Moc jsme tomu nevěřili, že tu svou prdel vykopeš z vaší provinční díry,“ přivítal ho, pravděpodobně vtipem, Benny. „Tady to je mimochodem taky hrozná díra, jak sis už zajisté všimnul, ale neboj, to se všechno změní. Lepší hrát tady pro lidi než zkoušet ve zkušebně do zdi. Ahoj, Hani, to je dobře, že jsi nám ho přivedla,“ pozdravil Hanku, která přinášela pivo od výčepu. „Mimochodem, její sestra se vám omlouvá, je to tady na ni moc velká špína. Taky tvrdí, že už to slyšela a stačilo jí to. Mám pozdravovat.“

„Ta šprtna se bude určitě zase učit anatomii,“ kývla Hanka na Davida a podala mu jeho půllitr.

David se zatím rozkoukával a mlčel. Bar byl vyveden v undergroundovém stylu, jednoduché stoly s dřevěnými lavicemi, na stěnách malby a plakáty nezávislých kapel. Na dnešní den byla v programu, který visel vedle výčepu, zlatým hřebem známá punková skupina Zóna A. Před ní měly hrát ještě tři neznámé kapely, vypadalo to na dlouhou noc.

„Hrajeme druhý, jsme Good Stuff,“ komentoval Benny program. „Rád bych ti představil tady parťáky,“ kývl klukům na pozdrav, „tohle je Roman Pech, baskytarista, nikdo mu ale neříká jinak než Pechy nebo Pecháček. V podstatě to šéfuje a aranžuje, je to jedinej hudební vzdělanec a má pro to cit.“

Pechy měl na sobě černé džíny, tričko s motivem skupiny U2 a kožené sako. Delší tmavé vlasy a brýle s hranatou kostěnou obroučkou mu dávaly intelektuálský vzhled a přidávaly pár let. Byl velmi štíhlý a určitě mu při bližším pohledu nebylo víc než pětadvacet. Vypadal, že toho moc nenamluví. Podal Davidovi ruku a stáhl se zase do pozadí.

„Já jsem Staroch, jinak Jarda Stárek, možná mě budeš znát z nějakejch legendárních bigbítovejch kapel,“ nahrnul se k Davidovi vlasatý, podsaditý, asi třicetiletý borec v motorkářské bundě a odřených kožených kalhotách, ze kterých mu lezlo koleno a mírně přetékalo pivní bříško. „Jsem teď motor týhle party,“ pokračoval a efektně protočil bubenické paličky mezi prsty. „Benny tě dost vychvaloval, tak doufám, že si s náma dnes něco zahraješ, dáváme samý parádní kusy.“

Staroch zjevně s mluvením neměl problém, působil otevřeně a sympaticky. Davidovi se celkem líbil. Sedli si ke stolu v baru a Benny mu ukázal playlist na dnešní den.

„V podstatě je to samá klasika, trochu překopaná do jednoduchých aranží pro tři hráče. Pokud se budeš cítit, tak by ses mohl přidat na posledních pár kusů, Wild Thing, Satisfaction a Black Magic Woman, jestli si myslíš, že to zvládneš. Přivezl jsem ti takovej malej aparát a slušnou kytaru. Co jí říkáš?“ přistrčil Davidovi tvrdý obal, který stál pod stolem.

Když ho David otevřel, vykoukl na něj krémově bílý Fender Stratocaster, originál USA. Něco takového ještě nikdy nedržel v ruce. Sám si za učňovský plat a peníze půjčené od táty a Emila koupil ještě před revolucí levnou napodobeninu, ale tohle bylo úplně něco jiného.

„Ta je nádherná. Kdes to vzal?“ zářil David a prsty něžně projížděl hmatníkem.

„No, přivezl jsem si ji ze Států, když jsem tam byl s našima,“ konstatoval Benny. „Klidně ti ji pronajmu na delší dobu. Mám ještě další, ale nebude to zadarmo. Abych tě uvedl do situace, nahráli jsme s klukama demosnímek. Tři písničky, co napsal tady Pechy a já česky otextoval, a roznesli to zkusmo po vydavatelstvích. V BMC nám nečekaně nabídli hodně slušnou nahrávací smlouvu.“

V té době se takové věci občas stávaly.

„To je všechno super, jenomže my víc písniček nemáme. A nahrávat se má za měsíc. Asi už tušíš, o co nám jde,“ Benny se odmlčel a všichni včetně Hanky se tázavě dívali na Davida s fendrem na klíně.

První kapela začala produkci až v deset hodin a hrála ve stylu zbytečných. Kromě pár pražských intelektuálů to celkem nikoho nezajímalo. Klub byl ale v průběhu večera postupně úplně narvaný (v roce 1990 to bylo celkem běžné, chodilo se na každou kravinu), pestrá směsice lidí okupovala bar v patře a totálně zaplnila i podzemní hospodu.

V koutku sklepní místnosti seděl David a plně se věnoval Hance. Vzduch plný cigaretového a marihuanového kouře nebyl dýchatelný, ale jemu to v tom okamžiku moc nevadilo. Třetí pivo, panák ginu, a vyhlídky na životní změny se mu najednou nezdály tak nemožné. Mačkali se v malém prostoru pod schodištěm a sledovali ruch. Od vedlejšího stolu se na ně smála malá opilá cizinka s kulatým hezkým obličejem a šikmýma očima. Hanka jí zamávala.

„To je Björk ze Sugar Cubes, znáš je?“

David zavrtěl hlavou.

„Jsou to Islanďani, hráli tady včera a děsně se jim to tu líbí. Prej to na Západě ještě nezažili, takovej masakr. Nemůžou už dva dny odjet.“

„Jo, celkem to tu žije,“ přikývl David. „Asi to s těma klukama zkusím. Teda jestli to půjde poslouchat a jestli mi dáš ještě pusu.“

Good Stuff nastoupili z minišatničky za podiem, rychle doladili a vyrovnali zvuk. Ve třech se na pódium celkem pohodlně vešli, i když to nebylo na žádné velké pobíhání. První tóny It’s Only Rock and roll zaduněly ještě v poloprázdném sálku, ale v polovině vypalovačky se místnost naplnila téměř až po strop. Benny P., jak byl Pavel uveden na plakátu, exceloval perfektním zpěvem a vizáží. V džínách a bílém tričku bez rukávů vymačkával opálenýma svalnatýma rukama duši z červeného telecastera. Precizní basa v Pecháčkových rukou a divoké, jednoduché, ale naprosto přesné bicí ho dynamicky podporovaly a udržovaly The Good Stuff v bezchybném provozu.

„I’m goin’ down, down, down, down“, znělo při druhé písni. Většina osazenstva klubu, a to i na chodbě, skákala naopak do výšky i při Born to Be Wild a skvěle zahrané L. A. Woman. V sálku bylo k padnutí, voda se srážela a stékala po plesnivých zdech na podlahu. Benny vyhrotil atmosféru Brownovým I Feel Good a poté vše zklidnil svou původní pomalou písničkou.

„A nad tím vším je slunce, jako zlatá zrada, jako zralý klas“, zpívalo se v refrénu a všichni v sále zpívali s ním. Jednoznačný úspěch.

Po dalších dvou peckách už to David nevydržel, zmáčkl Hance rameno, kývl k pódiu a začal se prodírat davem. Bennymu se leskl blonďatý ježek potem a pod řemenem kytary se mu udělala na tričku obrovská mokrá mapa. Když uviděl Davida pod nízkým pódiem, s úsměvem na něj mrkl.

„Vážení, rád bych vám představil našeho dnešního hosta a doufejme, že i budoucí oporu The Good Stuff. Dave Loose. Hraje s námi úplně poprvé.“ Bubeník začal, na kravský zvonec odklepával Honky Tonk Women a druhá kytara se postupně přidala do úvodního rifu. Kapela šlapala jako dobře namazaný stroj a Benny byl naprosto suverénní. David, který už hrál s mnoha hudebními tělesy, něco takového ještě nezažil. Postupně se osmělil a Benny, který ho pozorně sledoval, mu dělal víc a víc prostoru. Kytara zněla skvěle a dav v sálku se zmítal v divokém tanci. V Black Magic Woman zavřel oči a pustil se do santanovského sóla. Bylo to úžasné. Satisfaction, první přídavek, Cocaine, druhý přídavek, Wild Thing... Nevraživí členové následující kapely čekající v zákulisí, mnoho piv v hospodě s Hankou na klíně, plácnutí si s Bennym, panáky na The Good Stuff s Vaškem Koubkem, který se tam objevil a poté zcepeněl na lavičce v chodbě, úplně ožralý Staroch, chčijící pod stůl v hospodě, světla Prahy, odrážející se na hladině Vltavy pod mostem, a potom nejasný konec...

Kapitola 8.

Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 8. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Otupění a snový stav prolomila bolest. David se znovu probral do reality, pravá noha vykroucená v podivném úhlu se ozvala v plné síle. Řezavá bolest se objevovala v pravidelných intervalech v podkolenní části. Tělo uložené pod tlakem ve sněhovém objetí pracovalo na minimální režim. Jak dlouho už to trvá, kolik ještě zbývá času? David toho znal o lavinové teorii dost, aby si dobře spočítal své šance. Moderní technologie zvyšovala jeho šance o pár procent. Plíce při opatrném a povrchním dýchání pálily jako čert a hučení v hlavě se stávalo nesnesitelným. Znovu se pokoušel pohnout prsty na rukou, nic nového. Myšlenkami se opět začal ztrácet v minulosti.

Zdálo se mu nespravedlivé, že v okamžiku, kdy se kruh uzavřel a vše dostávalo nějaký smysl, přišla tahle banální a zbytečná situace. Ostatně v případě jeho rodičů to bylo velmi podobné. Otec se začal dva roky po 17. listopadu pomalu probouzet z totalitního útlumu a vypadlo to, že dostal znovu chuť do života. Společně s maminkou, která měla na starost ekonomickou část věci, začal podnikat v cestovním ruchu a psát průvodce a cestopisy. Jejich agentura Hory a řeky se slibně rozjížděla. Jazykové znalosti a skvělé kontakty byly velkou výhodou. Vše ukončila stupidní raftingová nehoda při přípravné cestě na jednom z přítoků Innu. Pár minut nepozornosti za skvělého počasí a při průměrně obtížné vodě, a z šesti členů posádky přežili jen tři. Davidovi rodiče mezi nimi bohužel nebyli.

Vědomí se začalo znovu ztrácet jako v provzdušněné zelené vodě ledovcového původu. Vynořit se z mohutné peřeje se zdálo nemožné, tlak vodního válce ho nekompromisně tlačil až ke dnu.

Kapitola 9.

ČR, Praha — říjen–listopad 1990

Kapitola 9. ČR, Praha — říjen–listopad 1990

Davidovi chvilku trvalo, než se z první pražské akce oklepal. Probuzení v Hančině pokojíku na Národní ulici bylo strašné a cesta vlakem s obří kocovinou také. Dva dny poté už ale začal organizovat přesun do Prahy. Během podzimu dojížděl dvakrát týdně vlakem na zkoušky s kapelou a v práci podal žádost o rozvázání pracovního poměru. Benny mu slíbil pomoc při hledání bydlení a nějaké vhodné práce. Během zkoušek vybrali z Davidova šuplíku šest nejlepších písniček a další dvě se jim podařilo udělat na místě. Atmosféra v kapele byla výborná. Koncem října proběhlo nahrávání přípravných demosnímků nových skladeb během živého koncertu v klubu Na Chmelnici. Klub byl téměř vyprodán a producent BMC, který dostal nahrávání desky na starost, se zdál víc než spokojený.

David měl problém pouze s Hankou. Ta začala navštěvovat konzervatoř a moc času opravdu neměla. Během jeho návštěv v Praze se viděli jen dvakrát, pár minut po zkoušce před odjezdem vlaku. Představoval si, že poté, co si v hlavním městě sežene bydlení, nabídne Hance, aby se k němu přestěhovala. Po hraní Na Chmelnici u ní v pokojíčku strávili v podstatě celý víkend a snažili se vynahradit si předchozí odloučení a sexuální výpadek.

Davidova zamilovanost vystoupala do nebeských výšin a moc se těšil, až bude v Praze nastálo.

Pár dní před začátkem nahrávání, na které se David nesmírně těšil, se v plzeňském bytě u rodičů rozdrnčel telefon.

„Tady David Loose, slyším.“

„Zdar, tady Benny osobně, mám pro tebe dobré zprávy. Sehnal jsem ti kutloch na bydlení a možná i práci. Tu si budeš muset vyběhat sám. Děláš přeci se dřevem, ne?“

„Jo, dělám, o co jde?“

„Budeš stloukat rakve na hřbitově, vole, hahaha! Ne, dělám si srandu. Divadelní dílny, kulisy a tak, volná pracovní doba, samej podivnej případ a mají pochopení pro muzikanty. Dám ti telefon na šéfa a domluv se s ním.“

„Jo, dobrý, díky, a co to bydlení?“

„Jo, super bejvák, levný a dobrá poloha, ukážu ti to, až přijedeš. Tak zatím pic a pilně cvič, příští týden na to vlítneme. Zdar!“

David zavěsil a v myšlenkách se už s Hankou miloval v novém luxusním bytě na Starém Městě pražském.

Nahrávání probíhalo celkem bez problémů. Velmi kvalitní studio SONO bylo zamluvené jen na deset nahrávacích dní, ale kapela pod mírným tlakem fungovala. Benny se suverénně zhostil svých partů a producent pečlivě hlídal všechny detaily. Tlačil sice zvuk do trochu popovější polohy, ale nahrávky zněly opravdu dobře. David si ve volných chvílích vyběhal práci v divadelních dílnách a domluvil si nástup po ukončení výpovědní lhůty v Plzni. Teď zbývalo už jen bydlení.

Pražská čtvrť Žižkov není zrovna nejkrásnější částí města, ale pokud nemáte malé děti, je to celkem praktické místo. Není problém se odtud dostat celkem rychle kamkoliv do města, případně na nádraží. Další výhodou téhle oblasti je, že hospody se zde nacházejí ve velmi husté síti. V každé žižkovské ulici najdete minimálně jednu, samozřejmě různé kvality a cenové skupiny. Výraz „žižkovská čtyřka“ byl ale značkou zdejšího nejtypičtějšího lokálu.

Hospoda Na Sklenářce, která se nacházela přímo v místě Davidova budoucího bydliště, byla pětka. Výčep plný kouře a potetovaných individuí, s umakartovými stoly a propálenými pogumovanými ubrusy byl odpudivý i pro otrlé socialistické konzumenty. Byt, který pro Davida sehnal Benny, sousedil v chodbě se vstupem do hospody.

„Hele, Dave, ten barák není žádná hitparáda, ale cenově je to dostupný, a když si to trochu upravíš, tak to bude fajn. To víš, v Praze si nemůžeš moc vybírat,“ prohlásil Benny, když viděl Davidův kyselý obličej před otlučeným domem na frekventované a špinavé ulici, „to není jako u vás na vsi,“ zašklebil se a rozrazil vstupní dveře do domu.

David se odevzdaně vydal za ním. Minuli vchod do lokálu, odkud se již dopoledne ozýval cinkot sklenic a blábolení opilců, a sestoupili do sníženého přízemí.

„Hele, to jako mám bydlet ve sklepě nebo co?“ protestoval David už před dveřmi podzemního bytu.

Vstoupili dovnitř a ocitli se v předsíňce oddělené od hlavní místnosti otrhaným látkovým závěsem. Uvnitř praštil oba příchozí do nosu neskutečný smrad. Na podlaze se ve směsi mouru a neidentifikovatelných částic válel plechový kýbl se zbytky uhlí a střepů. Povalovalo se tam také asi patnáct lahví od piva a levného vína a jedny děravé a prošlapané čínské kecky.

„Fakt super bydlení,“ prohlásil ironicky David a opatrně odtáhl ušmudlaný závěs, „chybí tu jen mrtvola.“

„Tu už odvezli před čtrnácti dny, prej zlatá rána,“ konstatoval suše Benny a s odporem se zašklebil. „Chozé, kterýmu to tady patří, tvrdil, že je to O.K. No, maličko to přehnal, to mu musím říct, ale zálohu už jsem stejně zaplatil.“

David se na něj nevěřícně podíval:

„To si děláš ze mě prdel!“

„No, když se ti to nelíbí, tak si zkus najít něco lepšího, jsem na tebe zvědavej, burane.“

David se znovu rezignovaně rozhlédl po místnosti s jedním sklepním okénkem. Cimra byla velká asi čtyři krát šest metrů, v přední části stála u plesnivé zdi rozpadající se kuchyňská linka. Kromě lezoucího hmyzu obsahovala zhruba tři špinavé sklenky od hořčice, jeden talíř a půlku chleba pokrytou zeleným penicilínem. Vedle vyčnívalo ze zdi litinové umyvadlo a starožitný měděný kohoutek se studenou vodou. Interiér doplňovala drátěná postel s roztrženou matrací a flekatou vojenskou dekou. Na druhé straně místnosti stála malá kamínka na uhlí s rozpadlým šamotem.

„Ty vole, to bude práce,“ zasténal nešťastně David.

„Ještě štěstí, že jsi kluk šikovnej. Tak teď už pojď, zvu tě k Vystřelenýmu voku na pivo,“ definitivně ukončil prohlídku nemovitosti již netrpělivý Benny.

Kapitola 10.

ČSFR, Praha — prosinec 1990 – únor 1991

Kapitola 10. ČSFR, Praha — prosinec 1990 – únor 1991

Deska byla hotová. Po nahrávacích sekvencích a dvoutýdenní přestávce proběhla úspěšná míchačka. Hoši se shodli na tom, že až na několik drobných detailů odpovídá výsledek jejich představám a že se nemusí za nic stydět. Na to, jak rychle a jakou náhodou byl repertoár sestaven, to byl tak trochu zázrak, a všichni si to také moc dobře uvědomovali. Následovalo několik sezení s výtvarníkem nad návrhem obalu, focení a rozhovory pro rádia a časopisy. Odpovědný producent i zástupce vydavatele zářili spokojeností. Bylo rozhodnuto, že nahrávka půjde ještě na vánoční trh.

Na komunikaci s vydavatelem a závěrečné práci se podílel hlavně Pecháček s Bennym. David se o dění s vydáváním desky zajímal jen povrchně, měl trochu jiné starosti. V listopadu začal chodit pracovat do divadelních dílen, když si před tím vyklidil a provizorně opravil svůj undergroundový byt a přestěhoval se do něj. Po týdenní šichtě dosáhl toho, že se mu při vstupu do kvartýru nezvedal žaludek. Před nastěhováním přespával u Hanky v kamrlíku, ale to bylo časem neúnosné. Nikdo z nich neměl žádné soukromí a prostor. Hančin pokus o jakékoli učení většinou končil pelešením v posteli, hádkou nebo v lepším případě společným odchodem do hospody. Myšlenku navrhnout Hance společné bydlení David prozatím zavrhl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když se kruh uzavřel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.