Opuštěná rota

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.omnibooks.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Gregg Zoroya

Opuštěná rota – e-kniha

Copyright © Omnibooks, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This edition published by arrangement with Da Capo Press, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA. All rights reserved.

Copyright © 2017 by Gregg Zoroya

Translation © 2018 Daniel Dominik

ISBN 978-80-882-7400-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-882-7410-0 (ePDF)

ISBN 978-80-877-8898-1 (ePUB)

ISBN 978-80-877-8899-8 (Mobi)

Opuštěná rota

Boj amerických výsadkářů o přežití v afghánských horách

Omnibooks

2018

Předmluva

Velení spojené speciální operační jednotky jsem se ujal v červnu 2008. Když jsem chtěl pochopit a ocenit boj, který naši vojáci vedli, rychle jsem si uvědomil, že vzdálené hory v provinciích Kúnar a Núristán v severovýchodním Afghánistánu poskytují neproniknutelné útočiště pro několik mezinárodních teroristických skupin. Měsíc po mém převzetí velení došlo k bitvě o Wantu, která sloužila k přilákání mezinárodní pozornosti k této oblasti. Také vyzdvihla tvrdý boj, který tam vedl prapor „Rock“- 2. prapor 503. výsadkového pěšího pluku 173. výsadkové brigády.

Byla to válka jedenadvacátého století proti teroristickým povstalcům. Mladí američtí výsadkáři tam šli do boje zblízka podobajícímu se těm, jaké pěchota zažila ve Vietnamu, Koreji a druhé světové válce. Čelili odhodlaným nepřátelům, kteří často ovládali vyšší terén, a rozhodně to byl nepřítel, který toužil bojovat s Američany. Proti pozdějším bojům v Afghánistánu jsme v té době neměli dostatek zdrojů. Chyběla nám dostatečná letecká podpora, víc zdravotnických evakuačních vrtulníků nebo pozemní podpora. Neměli jsme dostatek vojáků do frontové linie.

Zatímco světová pozornost se zaměřila na rozšíření války v Iráku, Rock vedl zoufalé ozbrojené střety často proti přesile, mnohdy jen se svým výcvikem, odhodláním a odvážnými činy, které jim pomáhaly zvítězit.

Média věnovala jistou pozornost rotě „Battle“ praporu, jejíž hrdinské činy v nechvalně proslulém údolí Korengal byly popsány v oceněném dokumentárním filmu Restrepo a v knize Válka. Ale boje v údolí severně od Korengalu byly relativně zahaleny tajemstvím. Nacházely se tam dvě čety a velitelská jednotka z roty Chosen, sesterské roty Battle.

Tihle paragáni si říkali „Chosen Few“. Ve skutečnosti byli podle všeho vyvoleni osudem, aby zažili některé z nejbrutálnějších podob války. Ve třech velkých bitvách a několika menších šarvátkách odolali neustálému koordinovanému úsilí nepřítele je zničit.

Po patnácti měsících boje obdrží dvě třetiny roty Chosen Few Purpurové srdce, dva její příslušníci získají Medaili cti, dva dostanou Záslužný kříž, více než deset je vyznamenáno Stříbrnou hvězdou a víc než dvacet obdrží Bronzovou hvězdu za statečnost. Jen zřídka v kronikách moderních válek prokázali bojující muži takovou týmovou spolupráci, odvahu a bojovné srdce jako rota Chosen Few.

Lidé často pohlížejí s úžasem na dřívější generace amerických vojáků v boji, včetně slavné největší generace druhé světové války, jako by usuzovali, že se takový druh bojovníků objevil a zase zmizel a takové už nikdy neuvidíme. To ale není pravda. Pokud nás rota Chosen Few něco naučila, pak to, že odvaha a sebeobětování jsou v mladých mužích a ženách v řadách americké armády dnes stejně silné jako kdykoliv předtím. Vojáci speciálních jednotek, konvenčních jednotek, aktivní nebo v záloze - náš národ by měl být vděčný, že takové vojáky má. Výsadkáři, jako ti z Chosen Few, předvedli, co může naše země nakonec očekávat od svých bojovníků - oddanost, obětavost a pevnou vůli. Tohle je americký příběh, který se odvahou a hrdinstvím vyrovná jakémukoliv v naší historii.

William H. McRaven

admirál (americké námořnictvo, ve výslužbě)

Cítím jak slabá a zbytečná musí být má slova

ve snaze utěšit vás

ve vašem zármutku z tak ohromující ztráty.

Abraham Lincoln

z dopisu z roku 1864 matce truchlící za syny zabité v boji

Úvod

Sami a pod útokem

Takže tohle bude konec

Ryan Pitts ležel potřísněný vlastní krví; tělo dvaadvacetiletého výsadkáře bylo proděravělé střepinami vybuchujících granátů tak, že měl úplně nepoužitelné nohy. Jeho přátelé byli všude kolem něj mrtví. Ostatní se stáhli. Pitts se opřel o hliněnou zeď uvnitř pozorovacího stanoviště obloženého pytli s pískem v neznámém údolí hornaté provincie východního Afghánistánu, jedenáct tisíc kilometrů od domova v New Hampshire. Přitáhl si pušku do klína a seděl skrčený v rohu bojového postavení otočený směrem, z kterého nepřítel zaútočil.

Chci zabít dva nebo tři než nakonec zabijí oni mne.

I přes rámus střelby a výbuchů jsme slyšeli nepřátelské bojovníky vzdálené jen pár metrů, jak na sebe pokřikují v paštunštině, v dárí nebo v některém z těch podivných núristánských dialektů, kterým nerozuměli ani afghánští armádní tlumočníci. Bolest z jeho zranění nebyla kupodivu tak hrozná. Ryanův nervový systém byl stále v šoku z výbuchu, který ho odhodil jako hadrovou panenku a zasypal ho přívalem kovových střepin. Po tváři mu stékala krev z rozříznutého čela. Clona střepin byla tak hustá, že několik malých částeček téměř proděravělo dva úzké černé pamětní náramky, jež Ryan nosil s vyrytými jmény vojáků z Chosen Few, kteří zemřeli během čtrnácti měsíců, kdy on a ostatní muži z jeho výsadkové roty bojovali v tomto údolí skalních útesů a dech beroucích výšek.

* * *

Všem se přezdívka jejich roty Chosen Few líbila. Byla to slovní hříčka související s označením jednotky: rota C neboli rota Chosen 2. praporu - „Rock“ - 503. výsadkového pěšího pluku 173. výsadkové brigády. „Nebeští válečníci“. Výsadkáři.

Přezdívka Chosen Few měla pro ty muže ve věku kolem dvaceti let mnoho významů. Cítili se díky ní obzvláště cenní. Možná proto, že mnozí z nich pocházeli z míst nebo rodin, kde je vychovávali tak, aby se cenní necítili. Kde otcové zemřeli nebo zmizeli. Kde se rodiče nikdy nevzali nebo se rozešli. Kde matky propadly drogám a zanechaly své syny zoufalé a toužící po rodině. Některých z těchto mužů se ujali prarodiče, když byli chlapci, a vychovávali je do dospělosti. Pro jiné to znamenalo jen trpělivě vyčkávat, dokud nebyli dost staří, aby mohli odejít a začít si budovat vlastní život, což nakonec znamenalo přihlásit se do armády.

Ryan vyrůstal, aniž poznal otce. Jeho rodiče se nikdy nevzali a rozešli se rok po jeho narození. Jeho matka pracovala jako sekretářka - vdala se, rozvedla a znovu se vdala - jeho rodina zápasila s nedostatkem peněz a žila skromně.

Když v roce 2003 letěl v osmnácti letech na základní výcvik do Fort Sill v Oklahomě, bylo to poprvé, kdy cestoval letadlem. Struktura a jasný účel armády - to vše dávalo Ryanovi smysl, když narukoval. Střecha nad hlavou, jídlo, zdravotní péče a nemuset si s ničím z toho dělat starosti. A muži, se kterými prodělával výcvik, vyskakoval s nimi z letounů nebo bojoval po jejich boku - došlo mu, že by ho nikdy neopustili, jako to udělali jiní. A víc než to; zjistil, že by za toto dítě z rozvráceného domova v podstatě položili své životy.

Někteří z jeho výsadkářských parťáků, kteří teď leželi poblíž něj mrtví nebo ranění, byli tiší a uzavření. Jiní byli hluční a ve vztahu k armádním pravidlům a nařízením nezodpovědní. Několik z nich umělo neuvěřitelně načasovat vtip a měli talent pro imitování, díky kterému se všichni váleli smíchy. Jen pár jich bylo někdy fakt otravnými.

Ale Ryan zjistil, že je to rodina. Jako kdyby měli stejnou krev. Víc než to, byla to rodina, kterou si všichni muži zvolili. Ne taková, jakou máte přidělenou při narození, o tom nemohlo být pochyb. Ryan dokonce odmítl povýšení na nadrotmistra, jen aby mohl zůstat u 2. čety roty Chosen. A když měla přijít jejich nejhorší noční můra, tak jak se to stalo v palčivém horku před úsvitem v neděli v červenci 2008, bratři by se postavili mezi Ryana a cokoliv, co by se ho snažilo zabít. Pohnuli by se - a pohled na to by byl strhující - směrem k příchozí střelbě.

Zbytek světa prostě neměl tušení.

Od května předchozího roku bojovali výsadkáři z roty Chosen v řadě bitev a přestřelek, aby se vyhnuli zničení v údolí Vajgal, s mnohem větším počtem divokých horských válečníků posílených dobře vycvičenými teroristickými skupinami Afghánců, Pákistánců, Arabů, Čečenců a Uzbeků. Americká veřejnost by klidně mohla žít na jiné planetě.

Doma lidé čekali v dlouhých frontách, aby mohli utratit 500 dolarů za první iPhone, nebo se hádali, aby dostali poslední knihu J. K. Rowlingové o Harry Potterovi, případně civěli na působivé fotky patnáctileté hvězdy studia Disney Miley Cyru v časopise Vanity Fair. Hádali se, zda si Barry Bonds a jeho 756 homerunů zaslouží uznání kvůli skandálu se steroidy, nebo zda Tony Soprano v poslední epizodě seriálu HBO skutečně zemřel u večeře. Hypotéky se hroutily; vyhlídky Baracka Obamy na zvolení prezidentem stoupaly, a George W. Bush hnal do Iráku „vlnu“ dvaceti tisíc vojáků, aby pozvedli skomírající válečné úsilí.

Ta poslední událost měla přímý vliv na štěstí těchto výsadkářů. Ne že by o tom měl někdo doma ponětí. Přesouvání americké vojenské pozornosti na Irák vedlo americké válečné úsilí v Afghánistánu k tomu, co uniformovaní vůdci eufemisticky popisovali jako „šetření zdroji“. Všichni toho museli udělat víc s méně zdroji - méně letounů, méně průzkumných dronů, méně vojáků. V tomto světě přísně odměřovaných vojenských zdrojů bylo pravděpodobně nejvíce opomíjeným údolí Vajgal. Jizvy serpentin táhnoucí se mezi tyčícími se svahy, obydlenými pouze tvrdou válečnickou subkulturou oddělenou od Paštúnů, Tádžiků nebo Hazárů, kteří obývali zbytek Afghánistánu.

Země zde byla brutálně nehostinná. Když výsadkáři v květnu 2007 poprvé vstoupili do údolí na palubě vrtulníku bojujícího s řídkým vzduchem, aby dosáhl jejich nejvzdálenější základny, vystoupili na předsunutém stanovišti jménem Ranch House vystavěném ve stěně hory ve výšce více než 2100 metrů nad mořem. Někteří z nich z účinků výšky zvraceli, už když šli poprvé ke kasárnám.

Budou na té hoře bojovat o život a později znovu na útesech úzkého kaňonu poblíž údolí Vajgal, a ještě později zde, kde nyní ležel krvácející Ryan Pitts, připravený zabít co nejvíce nepřátel, než oni zabijí jej. Boje během jara, léta a podzimu 2007 v údolí Vajgal a pak během zimy, jara a léta 2008 změnily některým z Chosen Few smysl života. Někteří se obrátili blíž k Bohu a jiní víru úplně ztratili. Ale téměř všichni do posledního objevili něco, co nikdy neočekávali - lásku. Bylo to ohromné zjevení, obzvláště pro ty, kdo si prošli obtížným dětstvím, kdy hladověli po náklonnosti, kdy nevěděli nic o bezpodmínečném obětování.

Když tohoto dne první paprsky denního světla naplnily údolí bohatou safírovou modří a okolní kopce náhle vybuchly sluch rvoucím rozpoutaným násilím, někteří z těchto lidí byli zasažení spolu s Ryanem. RPG, sovětské kulomety PK a útočné pušky kalašnikov pálily všechny najednou na rozestavěnou bojovou základnu, kterou výsadkáři začali před pěti dny budovat na dně údolí. Nepřítel nemířil příval palby jen na bojovou základnu, ale i výš, na řadu terasovitých políček s pozorovacím stanovištěm obloženým pytli s pískem, vojáky zvaném Topside, kde byl Ryan předsunutým pozorovatelem.

Rota Chosen Few byla nyní vržena do něčeho, co se stane nejkrvavější bitvou jednoho z možná nejkrvavějších turnusů, které museli američtí vojáci vydržet od chvíle, kdy proudová letadla naletěla do „Dvojčat“ v New Yorku, Pentagonu ve Washingtonu a do osetého pole u Shanksvillu.

* * *

Když střelba brzy ráno začala, bylo na základně a v pozorovacích stanovištích devětačtyřicet Američanů. Nacházelo se tam dalších třiadvacet afghánských vojáků, rozdělených mezi bunkr pro řízení provozu jižně od pozic 1. družstva a zakopaných v pozicích podél severní strany základny. Útočilo na nás možná třikrát nebo i více mužů - jednotky bojovníků z teroristických organizací jako al-Káida, Mohamedova armáda nebo Armáda spravedlivých, kterým pomáhali místní policisté a obyvatelé Wantu. Ve tmě se připlížili k obraně výsadkářů a umístili své zbraně v budovách, živých plotech a dokonce ve vrcholcích stromů v kruhu kolem částečně dokončené základny a nedalekého stanoviště Topside.

Půl hodiny po začátku útoku byl Ryan na pozorovacím stanovišti posledním živým. Když vyhlédl za val z pytlů s pískem, viděl těla svých přátel.

Jen před pár minutami vykřikl z druhého konce bludiště jejich obranných pozic zraněný rotmistr Matt Gobble: „Je tam někdo naživu?“ Gobble byl na pozorovací stanoviště přidělený. I on viděl všude těla svých vojáků. Výbuch RPG ho omráčil a pokropil nespočetnými malými střepinami. Těžko se z následků výbuchu vzpamatovával. Měl pocit, že si nedokáže urovnat myšlenky. Přímo vedle něj, stále naživu, byl specialista Tyler Stafford pokrytý zraněními od střepin a vypadalo to, jako by krev prýštila z každého čtverečního centimetru jeho těla.

Když Gobble po svém výkřiku nic nezaslechl, spolu se Staffordem napůl klopýtali, napůl se plazili přes zábranu z žiletkového drátu, která tvořila vnější perimetr pozorovacího stanoviště. Pohybovali se po jedné z teras a pak dolů k nejbližší americké bojové pozici vzdálené asi padesát metrů. Terasy tu byly po generace a nabízely proužky půdy vhodné pro horské zemědělce. Gobble se Staffordem šplhali dolů z náspů, aby z Topside unikli. Když Gobble později zjistil, že tam nechal parťáka, pocítil vinu, která ho bude v nadcházejících letech trápit a při vzpomínce na to se rozpláče hanbou: „Měl jsem to vědět.“ Ale jak to mohl vědět? Ani on, ani Stafford neslyšeli od Ryana žádnou odpověď, když Gobble volal. Nepřítel byl velmi blízko. Možná dokonce za hradbou z pytlů s pískem, kde Pitts ležel. Někteří byli určitě za velkým balvanem, který tvořil roh pozorovacího stanoviště. To znamenalo, že nepřítel byl v podstatě uvnitř zábranami vymezeného vnitřního prostoru. Jeden z nich se dokonce vyklonil za skálou s AK47 a vystřelil na Gobblea, když se Staffordem vyklouzli.

Ryan se obával, že nepřátelé prostě namíří pušky přes okraj stěny z pytlů s pískem a dorazí ho. A najednou tu byl sám a vystrašený. Sáhl po rádiu a zašeptal do mikrofonu veliteli roty Chosen Mattovi Myerovi, který byl dole v obleženém objektu a z provizorního velitelství se zoufale snažil bitvu zvládnout.

„Zůstal jsem jediný naživu,“ řekl Pitts tlumeným hlasem. „Všichni ostatní jsou buď pryč, nebo mrtví.“

Myera zabolelo u srdce. Ale na velitelském stanovišti měl vlastní břímě umírajících a zraněných výsadkářů všude kolem sebe. Absolvent West Pointu klidně řekl Ryanovi pravdu - není tu nikdo, koho bych mohl poslat.

Údolím se dál rozléhal hluk soupeřících smrští střelby. Z nepřátelských pozic nahoře a dole na hřebenech hned za perimetrem rozestavěné bojové základny a nahoře na skalách stěn kaňonu se na Američany valila palba. Viděli všechny opevněné pozice, kde byli výsadkáři přitisknuti k zemi. Měli je před sebou vyložené jako úhlednou řadu cílů.

Výsadkáři bojující spolu s několika armádními ženisty a mariňáky, kteří pracovali jako poradci afghánských vojáků, a byli také zde, se bránili množství přilétajících střel a RPG odvetnou palbou. Stříleli na záblesky z hlavní, hýbající se větve nebo na nezřetelné obrysy lidských postav v zatemnělých oknech nebo za podrostem. Nad bojištěm se tvořil hustý opar prachu a kouře z hořících hromad naskládaných pásů textilie, kterou Američané používali při stavbě opevnění. Uprostřed stoupal k obloze inkoustově zbarvený sloup kouře z hořícího vraku Humvee. Ve vozidle byla nejlepší obranná zbraň, jakou Američané ten den měli. Systém naváděných raket, tak přesných a s tak smrtícím účinkem, že mu islamističtí teroristé říkali „Prst Boží“. Byla to první věc, na kterou toho rána zacílili svou úvodní salvu a téměř okamžitě ji zásahy RPG zničili.

Povstalci použili kulometnou palbu, aby výsadkáře vytlačili z jejich jediného opevněného minometného postavení na základně. Donutili je opustit minomet ráže 120 mm, který mohl vnést mezi nepřátelské pozice spoušť. Stejná salva kulek vyřadila jeden z pouhých dvou těžkých kulometů ráže půl palce, které výsadkáři používali pro svou obranu.

Nyní se všichni vojáci krčili ve čtyřech izolovaných ostrůvcích okopů obložených pytli s pískem, u nichž stál na jedné straně obrněný Humvee. Dvě desítky vojáků afghánské armády, přidělených k rotě Chosen, bojovaly ze svých vlastních obranných postavení postavených blízko nedokončeného opevnění.

Ryan Pitts přijal na Topside zprávu od Myera. Buď sem někoho pošlete, nebo pozorovatelské stanoviště padne, řekl svému veliteli potichu a odhlásil se.

„Devět-dva, končím.“

Pitts přemýšlel, co by mohl ještě udělat. Na hlavni pušky M4, kterou držel v rukou, měl podvěšený granátomet. Nabil jej granáty ráže 40 mm. Namířil zbraň téměř kolmo k obloze a vypálil. Granát vyletěl obloukem nahoru a on si na vteřinu myslel, že spadne zpět přímo na něj. Ale místo toho přistál ve směru, ze kterého útočil nepřítel. Vypálil pár dalších granátů. Použil rádio, aby navázal spojení s nejbližší skupinou výsadkářů, skrčených v bojových postaveních dole u paty svahu s terasami asi o padesát metrů dál. Jeho parťák rotmistr Brian Hissong zapnul přijímač a slyšel Pittse, jak dává instrukce, aby stříleli nad pozorovací stanoviště a vytvořili tak deštník kulek, a možná tak zabránili nepříteli, aby ho zničil. Hissong ho poslechl, zahájil palbu z M4 a mířil přímo nad obranné valy stanoviště Topside.

Když Pitts způsobil spoušť mezi povstalci, než mohli zahájit poslední útok, zjistil, že se už nebojí. V podstatě se do něj vkradl pocit klidu. Teď už nemohl udělat nic jiného než čekat na útok.

V klíně držel pušku a slyšel hlasy.

Přicházejí.

1

Padání z oblohy

Určitě se vám stáhne zadek strachy, když se ve výšce 400 metrů otevřou dveře výsadkového letounu C130. Náhlý hukot vnějšího proudu vzduchu způsobí, že se okamžitě soustředíte, a vyšle vaším nervovým systémem třesy odshora až do palců na nohou. V amygdale každého mladého výsadkáře ve výcviku bliká stejná neonová zpráva - tvým osudem je běsnící prázdnota vzduchu a oblohy. Hned za dveřmi letounu, který sebou v turbulencích hází nahoru a dolů, je jen malý výstupek ohraničený bílými pruhy, který označuje poslední krok před vstupem do řídkého vzduchu.

Výsadkář na svůj první seskok nikdy nezapomene.

Jeddah Deloria dostal zřejmý záchvat paniky, jakmile na ten výstupek poprvé vstoupil. Jako mnoho těch, kteří se stanou součástí Chosen Few, nenáviděl výšky, ale byl nucen překonat hranice svého strachu tím, že se dobrovolně přihlásil k výsadkářům americké armády. Když ta chvíle konečně přišla a na Filipínách narozený Deloria stál druhý v řadě u dveří, záplatovitý vzor země dole vypadal téměř uměle. A když vyskočil, vůbec to nebylo takové, jaké si myslel, že to bude. Teplý hlasitý proud vzduchu ho vytáhl nahoru a ven, takže se o zlomek vteřiny později vznášel v mírumilovném tichu pod klenbou nebes. Nával hrůzy následovaný absolutním klidem byl vzrušující.

Jen třítýdenní kurs ve Fort Benningu v Georgii oddělil pozemní vojáky, „špinavé nohy“, jak jim říkali výsadkáři, od těch na obloze. „Černé čapky“, instruktoři Fort Benningu, kteří pobíhali kolem cvičebních drah v černých tričkách a baseballových čepicích, aby udělali z vojáků výsadkáře, jich vycvičili čtrnáct tisíc ročně. Z Fort Benningu vycházeli výsadkáři od roku 1940.

Ti z Chosen Few protekli výsadkářskou školou v různých obdobích podle toho, kdy který z nich vstoupil do armády. V některých případech prošli školou bok po boku. Mohutný zápasnický šampión Pruitt Rainey z Haw River v severní Karolíně skončil na pokoji se svalnatým rodákem z Iowy Jonathanem Albertem a stali se z nich doživotní přátelé; oba zařadili do roty Chosen.

Byl to v podstatě základní výcvikový program. První týden se věnoval padáku - jak vypadá, jak co s čím souvisí, jak se obléká. Skákání se během toho prvního týdne omezovalo na seskakování z plošiny ve výšce 60 centimetrů a procvičování dopadu na zem. Naučili nás správný postup 36-nahoru a 36-na bok - skákání z letounu asi metr do výšky a asi metr do strany, abychom získali nějaký odstup a vzdálenost, jakmile vyskočíme z toho kovového monstra, které poletí rychlostí hodně přes sto padesát kilometrů za hodinu.

Během druhého týdne výcviku vstoupili žáci do areálu Fort Benningu, který vypadal jako tematický park filmového studia Universal, kde byly čtyři metry vysoké stojany se závěsnými postroji a dvanáct metrů vysoké plošiny, ke kterým byla připevněna lana s brzdou - to vše, aby se vytvořil pocit klesání vzduchem rychlostí pět metrů za vteřinu. Obzoru dominovaly věže tyčící se do výšky 75 metrů. Na ty vytáhli vojáka visícího na padáku a spustili dolů. Rozhodně to bylo dost děsivé. Cílem bylo naučit parašutistu řídit snášení se padáku ve větru taháním za lana spojující ho s vrchlíkem.

Pak to během třetího týdne dělali všechno naostro. Každý musel mít pět úspěšných seskoků, aby kursem prošel.

Když se Jon Albert, který narukoval ve dvaceti letech poté, co obdržel nevyžádaný telefonát od armádního náboráře, probudil v kasárnách ráno ten den, kdy měl poprvé skákat, realita toho, co se chystal udělat, ho zasáhla jako kbelík studené vody.

Do čeho jsem se to k čertu pustil? Mám hrozný strach z výšek…

Když čekal s ostatními žáky na lavicích v nástupním prostoru velikosti skladiště, žaludek se mu sevřel. Všichni byli navlečení do těsně upjatého postroje s padáky na zádech a se záložními padáky na břichách. Seděli a zírali na plaketu ve tvaru výsadkářských křidýlek upevněnou na zdi pro inspiraci; takovou si vyslouží, pokud kurz absolvují. Pak přišel nástup v řadě do letadla a brzy byli ve vzduchu a deset minut letu od zóny seskoku. Tepová frekvence rychle stoupala; všichni jako jeden muž vstali, připnuli výtažné lanko, zkontrolovali postroje, přilby a popruhy vojáka před sebou, a vykřikli, pokud bylo všechno v pořádku. Potom se otevřely dveře.

Odmítnout v tomto okamžiku postupovat znamenalo automatické vyloučení z kurzu a bylo to něco, co se stávalo tak jednou každých šest měsíců.

Když osmnáctiletý Texasan Jacob Sones kráčel k letounu ke svému prvnímu seskoku, instruktor stojící opodál, ve snaze naučit ho strachu z Boha, zvolal: „Kurva, výsadkáři, něco je špatně na tvým padáku!“ Sones okamžitě vypálil zpět: „Seru na to, výsadkářskej rotmistře. Mám ještě záložní.“ Instruktor se smál, ale Sones si nemohl pomoci a stále se ptal všech okolo, jestli jeho padák vypadá v pořádku.

Letouny mířily k zóně seskoku během výcviku vždy stejnou trasou. Když letěli nad řekou Chattahoochee, byli od ní vzdáleni minutu. Nad dlážděnou silnicí k ní zbývalo třicet vteřin. Pak se rozsvítilo zelené světlo, velitel seskoku poklepal každému na stehno a potom už jen modrá obloha.

Kyleovi Silvernaleovi pocházejícímu z Aljašky, který se později stane velitelem družstva v rotě Chosen, připadal šok z toho, jak ho proud vzduchu vysál uprostřed postupu 36-nahoru a 36-do boku, jako božská odplata.

Bylo to jako být sražen Bohem z nebe. To je jediný způsob jak to popsat.

Jason Baldwin, kterému bylo týden před základním výcvikem osmnáct let, zavřel během prvního seskoku oči – tedy přesně to, co vám říkají, abyste nedělali.

Ach, můj Bože, já umřu.

Bylo to přímo jako z příručky výsadkářských vtipů. Všichni dělají první seskok v noci, protože při něm mají zavřené oči. Všem se zdála zkušenost, když se padák otevřel a oni se nehlučně snášeli k zemi, vzrušující.

Když Mike Denton poprvé vyskočil z letounu, jeho padák se otevřel a on ke své hrůze zjistil, že spojovací popruhy nad jeho hlavou jsou propletené. Nějak zvládl postupovat podle manuálu a začal horečně šlapat nohama jako na kole, aby se z toho dostal.

Děsivější než peklo.

Chris McKaig si myslel, že mu srdce vyskočí z hrudi, jakmile otevřeli dveře letounu a on uslyšel hukot vzduchu. Když všichni vstali, aby připnuli výtažná lanka, třásly se mu nohy. A poté, co vyskočil, v podstatě sklouzl po boku letounu. Nezranil se, ale když se mu otevřel padák, proudilo mu v krvi tolik adrenalinu, že si nemohl pomoci a zařval: „TOHLE JE KURVA ÚŽASNÝ!“ tak nahlas, že ho slyšeli i instruktoři dole na zemi.

„Drž hubu, výsadkáři!“ zahulákal jeden z instruktorů megafonem do nebe. „Přestaň tam nahoře řvát!“

Když McKaig doskočil na zem, zoufale si potřeboval ulevit, a tak to udělal, a tím se zrodil jeho rituál. Od té chvíle takto „pokřtil“ každou dopadovou zónu.

Od otevření padáku až na zem to trvalo asi šedesát vteřin. Žáci rychle zjistili, že ne všichni byli stavěni stejně, pokud šlo o padání z nebe. Opravdu, čím větší byli, tím tvrději dopadali. Mike Denton, který měřil metr osmdesát a vážil 90 kilo, dopadal jako kámen.

Výsadkáři z roty Chosen pocházeli doslova ze všech koutů země téměř jako v druhořadém scénáři starého válečného filmu. Jason Bogar, syn baptistického duchovního, byl vychován v Seattlu ve státě Washington; Sergio Abad, jehož matka byla závislá na heroinu, vyrostl v Miami. Jonathan Ayers byl z Georgie a na dovolenou jezdil s rodinou do Atlanticu v Hilton Heads v Jižní Karolíně. A Matt Ferrara z jižní Kalifornie a Jonathan Brown z Havaje byli surfaři na Pacifiku.

Devětadvacetiletý Chuck Bell letěl poprvé v životě komerčním letem, který zaplatila armáda, aby se dostal do výcvikového tábora v Georgii. A z druhého letounu, ve kterém kdy letěl, vyskočil.

Všichni se přihlásili dobrovolně; jejich vstupní branou do armády byla obvykle místní náborová kancelář zastrčená v místním obchoďáku s dalšími kancelářemi obsazenými konkurenčními mariňáky, letectvem nebo námořnictvem. To, co často stvrdilo dohodu, byly filmy na kazetách, které náborový důstojník vsunul do videopřehrávačů: „Tady, chlapče, mrkni na tohle!“ Vojáci vyskakující z letadel nebo se plazící bahnem vyhlíželi agresivně a hrdinsky.

Bylo překvapivé, kolik z nich to podepsalo, jen když prostě jeli kolem náborové kanceláře a z náhlého rozmaru zastavili na parkovišti, aby se mrkli, o čem ta armáda je. Přesně to udělal Justin Kalenits žijící na předměstí Clevelandu. Do armády vstoupil v jednadvaceti letech skoro bez rozmýšlení. Jeho život po střední škole ztratil směr a myšlenka na náhlou a dramatickou změnu vstupem do armády na něj silně zapůsobila.

Musím odtud vypadnout. Můj život nemá směr. Jsem tak trochu flákač. Potřebuju disciplínu.

Když přišel k rotě Chosen, bylo mu dvaadvacet let. S váhou 65 kilo a výškou metr šedesát patřil k nejmenším v rotě Chosen a přesto nosil jednu z nejtěžších zbraní, automatickou zbraň družstva (SAW – lehký kulomet). Jeho široký přihlouplý úsměv a uši, které mu odstávaly jako uši hrnce, mu dodávaly rozpustilý zjev, jako by měl pořád za lubem nějakou lumpárnu.

Tyler Stafford pracoval jako číšník a barman ve sportovním baru v Denveru. V roce 2005 se jednou v noci opil na oslavě kámošových narozenin a dohodli se, že se přihlásí do armády, „aby nepřišli o válku“. Stafford hrál basketbal, fotbal a běhal přespolní běh na střední škole v Ponderose. A jeho snem bylo létat s letouny. Ale těsně před zahájením univerzitního mariňáckého leteckého programu pro záložní důstojníky si při basketbalu vykloubil koleno a poté ztratil jeho život směr. Armáda nabízela změnu kursu. Podepsal to v jednadvaceti.

Pro mnohé z Chosen Few znamenalo upsání se armádě zbavit se jednou provždy pocitu, že se stali pro své rodiče trvalým zklamáním.

„Vím velmi dobře, že jsem se nestal člověkem, jakého jste si možná představovali,“ napsal Joseph Lancour své matce, když jí vysvětloval, proč skončil s prací v restauraci Burger King a dal se k armádě. Napsal ten dopis z výcvikového tábora ve Fort Benningu začátkem roku 2006. „Vždy jsem byl ochoten přijmout druhé místo. Ale to už mi nebude stačit. Už se nespokojím s druhým místem… Nezklamu tě.“

Joe byl jediným synem Roba a Starly Lancourových. Jeho rodiče se rozvedli, když mu bylo pět let, a Joe strávil dětství stěhováním každý týden mezi dvěma domácnostmi. Po absolvování střední školy Joe pocítil, že přihlášením se do armády musí něco změnit. Jeho otce ohromila Joeho proměna poté, co absolvoval základní výcvik. Vypadal sebejistě a zrale. Líbila se mu struktura, disciplína a kamarádství v armádě. Po dokončení výsadkářského výcviku poslali Joeho Lancoura k 173. výsadkové brigádě.

Během podzimu a zimy roku 2006 a jara roku 2007 se rota Chosen připravovala s několika zkušenými bojovými veterány a novými rekruty na válku ve východním Afghánistánu. Rota se zhruba 150 muži byla jako většina armádní pěchoty převážně mladá a bílá. Největší menšinou byli s něco málo přes 10 procenty Latinoameričané, bylo tam asi deset Afroameričanů a dva příslušníci roty Chosen se narodili na Filipínách - jeden byl napůl Thajec a napůl Afroameričan a druhý byl čistokrevný americký Indián.

Nikdo nezůstal u roty Chosen navždy. V roce 2006 nový velitel roty, absolvent West Point Matthew Myer, zůstane ve velení zřejmě po dobu jednoho bojového turnusu 2007-2008, a pak dostane nové přidělení a pravděpodobně ho povýší na majora. Poručíci čet roty Chosen jako Matthew Ferrara a Devon George mohou asi očekávat stejný postup. Starší poddůstojníci jako rotmistr roty Scott Beeson nebo rotmistři čet Matt Kahler a Shane Stockard tam byli pravděpodobně „na doživotí“. Armáda pro ně byla kariérou, ale i oni mohli očekávat, že je jednou v rotě Chosen vystřídají.

Dále níže po hodnostním žebříčku byli velitelé družstev jako nadrotmistr David Dzwik nebo metr devadesát vysoký Kyle Silvernale. Mohli klidně dělat kariéru v armádě stejně dobře jako odejít zpět do civilního života. To stejné platilo ještě více o rotmistrech, kteří vedli týmy v rámci družstev, protože těm zbývalo v armádě ještě méně času, a mohli si být svou budoucností více nejistí.

Ale většina řadových vojáků, kteří se dostali mezi Chosen Few, byli mladí muži, sotva odrostlí teenageři. Pro ně byla armáda jen jedněmi dveřmi na cestu životem a hledáním místa určení. Většina z nich se dala k armádě z důvodů, které neměly nic společného s kariérou.

Ryan Pitts do ní svým způsobem vklouzl. Bylo to začátkem roku 2003. Národ byl ve válce a chystala se invaze do Iráku. Pitts si myslel, že sloužit své zemi bude dobrá věc, přestože si byl jistý, že skutečné boje budou u konce dřív, než se dostane do uniformy.

Bylo mu jen sedmnáct let a Pittsova matka mu musela dát souhlas, a on věděl, že nikdy nebude souhlasit, aby se dal k pěchotě. Armádní náborový důstojník měl nápad. Navrhl Pittsovi, aby se zeptal rodičů, zda by ho nechali stát se předsunutým návodčím, který přivolává dělostřeleckou a leteckou podporu.

To přece není pěchota.

Souhlasila, že to podepíše.

Mike Denton byl rozhodnutý sloužit v armádě stejně jako jeho dědeček a starší bratr, kteří v ní byli předtím. Tohle jsou války jeho generace, byl přesvědčen Denton, a je čas vystoupit.

Jiné, jako Chrise McKaiga, zlákaly věci, pro které byla spousta chlapců nadšených armádou. V dětství si na ni hráli dlouhé hodiny v kopcích a lesích a byli stále více fascinováni zbraněmi a střelbou.

Ale ještě více jich bylo jako Jon Albert, který i po absolvování střední školy žil doma v Cedar Rapids bez plánů do budoucna. Jeho otec Dave se ho vyptával, kam chce směřovat svůj život, když přišel ten nevyžádaný telefonát od armádního náboráře. Film s vojáky v akci na pozadí tvrdé muziky zafungoval.

Mnoho příslušníků Chosen Few pocházelo z rozvrácených rodin a přišli do armády, aniž by měli nějaký otcovský vzor. Mnozí byli jako ztracení chlapci, kteří, aniž to tušili, hledali po dětství plném zneužívání a zanedbávání náhradní rodiny.

Jacob Sones byl jedním z nich. Narodil se ve Waco v Texasu a měl jednoho sourozence, mladšího bratra, který zemřel v dětství. Tragédie vyvolala v manželství Phillipa a Teri Sonesových napětí. Pár se rozvedl, když byl Jacob ještě malý chlapec. Žil s matkou.

Teri byla volnomyšlenkářská žena, vyznavačka „new age“, která učila svého syna zpochybňovat autority a povzbuzovala ho, aby četl současnou literaturu. Jeho otec byl naprostým opakem, praktický a bystrý, který věřil, že k úspěchu vedou jen obětování a tvrdá práce. Vypadl ze střední školy v desátém ročníku a ve snaze uživit se dělal mizernou práci. Sklouzával dolů. Na otcovo naléhání se Jacob poté, co absolvoval střední školu, přihlásil do armády a vybral si výsadkáře. Bylo mu osmnáct let.

* * *

Po Fort Benningu poslali vojáky z Chosen Few před jejich bojovým nasazením do Itálie na další výcvik.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Opuštěná rota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.