Copyright © Kateřina Dubská, 2018

Illustrations © Aleš Čuma, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-398-7

Když jsem po čtyřletém autorském trápení konečně odeslala dokončený román netrpělivému vydavateli, po tom posledním pohybu ukazováčku na klávesnici, kdy se kniha konečně vydala na cestu éterem, jsem pocítila jen nesmírnou úlevu. Ze srdce mi spadl obrovský kámen, který jsem před sebou valila jako pověstný Sysifos a neustále bojovala s chutí ten kámen pustit, nechat ho odkutálet dolů do údolí a najít si nějaký lehčí, který mě nebude pronásledovat jako temná noční můra. Najednou jsem měla spoustu času, kolem vonělo další jaro a začínal další zahradníkův rok. A tak jsem první týdny pobíhala kolem hospodářství a uklízela, okopávala, sázela, stěhovala slepice, pomáhala rodit kůzlata a chytala zaběhnuté psy. Jenže najednou mne začínaly svrbět prsty, a tak se mi moc hodilo, když se ozvala kamarádka, jestli bych jí nenapsala fejeton do časopisu, jehož další číslo má být o zvířatech. Během dvou hodin jsem s velkou radostí napsala fejeton s názvem „Já a moje kozy“ a po dlouhé době se u psaní smála, protože právě odevzdaná kniha Dcery, která se už octla v počítači mojí redaktorky, mne přiváděla spíše k pochopitelnému pláči. A pak mi začaly ve schránce přistávat maily od čtenářů, kteří mi popisovali, jak si ten můj fejeton četli v autobuse a měli problém, protože se řehtali příliš nahlas. Jednoho dne se u nás zastavila moje oblíbená knihkupkyně Marcelka s dotazem, proč vlastně nenapíšu knihu o svých zvířatech, protože pokaždé, když dám další příběh ze života chovatele začátečníka na svůj blog, těší se, jak se u čtení od srdce zasměje. A jako zkušená knihkupkyně ví, že lidé se stále shánějí po něčem, u čeho by mohli zapomenout na příliš komplikovaný svět za dveřmi a jen se uvolněně smát.

„Ale to je přece nesmysl, takových knih, kdy se autor někam odstěhuje a popisuje vtipné historky z venkova, už přece vyšlo,“ namítla jsem jako už po několikáté. Asi proto, že jednou z mých nejoblíbenějších knih je Vejce a já, o které si skutečně myslím, že vtipnější knihu na podobné téma stejně nikdo nikdy nenapsal a ani už nenapíše. A raději jsem napsala povídkovou knihu Malé zázraky.

Kniha číslo tři už byla na pultech knihkupectví a mně se začalo zase stýskat po psaní. Prostě mne svrběly prsty a poloha s hlavou dole u země při sázení všeho nebo pletí nezničitelného plevele mne nějak přestala naplňovat. Když přišla další odezva nadšené čtenářky, která po dlouhé době narazila na zmíněný fejeton, řekla jsem si: „A proč vlastně ne?“

Tuhle knihu jsem napsala i pro sebe. Asi proto, že jsem se v té době pracně vyrovnávala s poněkud složitější životní situací. Opravdu jsem se potřebovala zasmát a znovu si připomenout, proč se ze mne vlastně stal obyvatel domu na kopci na samotě u lesa. U toho častého smíchu mi konečně docházela odpověď na otázku, za ta léta často kladenou: „Proč se nám to proboha všechno děje?“

„Abys měla jednoho dne o čem psát,“ najednou odpověděla nějakou dobu zanedbávaná Múza.

PS.: Nejzábavnější na všem je, že jednotlivé kapitoly nelze nikdy definitivně uzavřít, protože se pořád vyvíjejí, jak se na našem dvoře i v přilehlých šopách pořád něco děje, a píšou se tak nějak samy od sebe…

Dům na kopci

„Tož pote, však už sme skoro tady! Toto já sem vyšla denně tak pětkrát!“ volá na nás stará paní, se kterou jsme se sešli dole ve vesnici pod kopcem a původně na ni brali ohledy s dotazy, jestli nejdeme moc rychle. Tak zvláštně se po nás podívala, pak nabrala tempo a zmizela nám za nejbližší zatáčkou polní cesty mezi loukami a remízky s bílými květy trnek. My v tom prvním jarním vedru lapáme po dechu a nevěřícně zíráme, jak jí to šlape cestou do kopce. Na jejím konci čeká dům, o který máme zájem. Rozhodli jsme se totiž pořídit si chalupu právě tady, v Bílých Karpatech. Kam jsem přijela asi před patnácti lety na dovolenou a od té doby kroutím hlavou nad nádhernými výhledy a podivně magickou krásou všech těch místních oblin a zákoutí.

„Tak tady bych fakt chtěla bydlet,“ řekla jsem tehdy zcela neplánovaně, protože tam, kde jsem bydlela dosud, se mi bydlelo dobře a opravdu jsem neviděla žádný důvod, proč se stěhovat. Jenže celoživotně trpím na výhledy a kdysi dávno jsem vyváděla z míry všechny realitní agenty, kteří mi chtěli prodat dům a jediné zadání, které ode mne dostali, znělo: „Musí tam být krásný výhled!“

„A jak ten dům bude vypadat, to vás nezajímá? A kolik bude stát taky ne?“ zírali na mne nechápavě.

„Hm, ani ne, dům se dá přestavět vždycky, ale co uvidíte každý den z okna nebo balkónu, s tím nic neuděláte,“ odvětila jsem a v duchu se bavila.

A tak mi nabízeli různé krásné výhledy. Do sousedního domu, jehož majitel (jinak architekt) zřejmě trpěl zálibou v egyptských hrobkách, na zcela normální ulici, na obchodní centrum či na liduprázdná pole bez jediného záhybu. Nakonec se jeden strefil, dovedl mne k domu s výhledem na polovinu Brna a já řekla: „To je ono!“ Kupodivu i ten dům byl hezký a za rozumnou cenu, ale mně to bylo jedno, protože stejně sdílím mánii mé maminky, která si pravidelně spravovala náladu tím, že přes noc přestavěla celý byt, takže člověk nikdy nevěděl, do jakého interiéru se vzbudí.

Jenže člověk si má hodně rozmyslet, co si přeje, protože najednou skončí udýchaný v půli kopce vedle nového muže, který bydlí na Slovácku a se kterým je tak dobře, že se rozhodne pořídit si nějaký záchytný bod, kde by s ním mohl být ještě častěji a intenzivně. A tak jsme začali hledat chalupu právě v těch místech, kde se mi tak líbilo. Jejich další výhodou je málo turistů a krásný výhled, kam se podíváš. Jednou z nevýhod ovšem bylo, že přestože kolem zuřila realitní krize a ceny prodávaných nemovitostí všude jinde klesaly a klesaly, zrovna tady naopak záhadně rostly. Zřejmě nás bylo víc, kteří propadli kouzlu tohoto kraje ještě před bestsellerem o žítkovských bohyních, který bohužel těch turistů přitáhl neúrekom, a tak se sebezbořenější kozí chlívek prodával hodně draho a okamžitě mizel z trhu i přes zcela přemrštěné ceny.

Ale stejně jsme se pokaždé rozhodli nějakou chalupu koupit, protože měla krásný výhled, jenže majitel se pokaždé rozhodl na poslední chvíli neprodat, protože si uvědomil, že se mu ji vlastně prodat nechce a jeho dědeček by se zcela určitě obracel v hrobě, kdyby se vzdal tohoto rodinného stříbra. Nebo jsme při bližším zkoumání zjistili, že chybí příjezdová cesta a k nemovitosti se lze dostat jen po cizích loukách, takže se taky může stát, že si to majitel těch luk jednoho dne rozmyslí, přestane se s námi kamarádit a budeme si muset pořídit vrtulník. Což se mimochodem rok poté, co jsem si kup s těžkým srdcem rozmyslela, stalo a na místě původní cesty nyní zejí velké příkopy napříč.

„Tak já nevím, buď tady nic kupovat nemáme, nebo na nás ten pravý dům teprve čeká… To je určitě nějaký znamení,“ řekla jsem zklamaně, když si další majitel rozmyslel už téměř smluvený prodej, protože se mu nakonec podařilo sehnat peníze na nový traktor, kvůli kterému chtěl původně prodávat, jinde, a tak neměl důvod v nabídce dál pokračovat.

„To není žádné znamení, to je prostě Slovácko!“ pravil můj vlastní Moravský Slovák a raději odvedl řeč jinam. Tehdy jsem opravdu ještě nechápala, jak to vlastně myslí.

Ale nakonec muž mého tehdejšího života jednoho dne potkal kamaráda, jinak realitního agenta, a ten mu ukázal obrázky domu, který ještě nebyl ani v nabídce, a slíbil, že ho do té nabídky umístí, až se na dům podíváme my. Dům nic moc, ale místo, kde stál, bylo splněním mých nejbujnějších představ.

„Šmarjá, to je fakt krásný místo, dům je teda hroznej, ale dá se určitě upravit a v nejhorším zbourat. Jestli za humny nestojí cementárna, hypermarket nebo vepřín a fotky nelžou, tak to berem!“ zařvala jsem do telefonu, když jsem otevřela fotky na internetu.

„Počkaj, neukvapuj sa,“ jako vždy krotil Jura mé přílišné nadšení, „kdo ví, co je tam za problém.“

„No dobře, stejně to musíme samozřejmě vidět, ale přece víš, že tady se nesmíš rozmýšlet dlouho. Domluvme se, že jestli bude cena odpovídat tomu, co tuším, rovnou to vemem, nebo nám to zase někdo vyfoukne, jo?“

Dostalo se mi pesimistického bručení, protože už tolikrát jsem byla nadšená a přesvědčená a ono to mělo vždy nějaký háček. Ale nakonec i bručoun uznal, že skutečně není radno se příliš dlouho rozhodovat.

A tak stojíme mezi lukami plnými jarního kvítí, díváme se celí zpocení na kopečky utěšeně se rozvalující před našimi okouzlenými zraky a paní Hodulíková už dávno pobíhá po dvoře nahoře. Ten je sice rozlehlý, ale poněkud připomíná sběrný dvůr, dům je tzv. šumperák s plochou střechou, vůbec se sem nehodí a dnes by ho rozhodně nepovolili, ale to místo, to místo…

Fotky nelhaly. Obliny okolních kopečků se skládají v prstenec vedoucí až do Beskyd na jedné straně, k Mikulčinu vrchu a Javořině na straně druhé a z údolí vykukuje ukrytá skládačka vesnic. V dálce se dá tušit Uherský Brod a za úzkým lesíkem na protějším kopci se bělá zámek. Krajina otevřená loukám a lesům, s bílými tečkami pasoucích se krav na protějším svahu, je tichá a jen šeptající v květnovém žhavém odpoledni.

„Tož konečně ste tady,“ povídá paní Hodulíková a vede nás kolem stodoly a nepřeberného množství šop v různém stádiu rozkladu. „Podíváme sa po domě a pak vám ukážu, kam až sahajú pozemky.“

„Mně je dům vlastně jedno, půjdu se podívat kolem, jo?“ pošeptám Jurovi a projdu dvorem do přilehlého sadu. Ten se po mně podívá, odevzdaně povzdychne a vyšplhá se z posledních sil po vnějším schodišti do domu za paní Hodulíkovou, které se konečně podařilo odemknout zrezavělý zámek. Rozpálenou tvář mi pohladí chládek znásobený desítkami vysokých stromů nad zelenou trávou, do které bych si nejraději lehla. Nechce se mi opustit chladivý zelený klid šumějícího sadu, ale nakonec obejdu dům na louku, která se kolébá v mírném větříku, a po pár krocích se dívám do očí ležící srně. Z přerostlé trávy jí vykukuje jen hlava a v tlamě se jí pomalu houpá stéblo. Klidně mne pozoruje a já mám dojem, že mi právě nevzrušeně sdělila: „Nic se nerozmýšlej a kup to.“ Pak se zahledí někam za mou hlavu a dál rozvážně žvýká.

Mezitím ze dvora vychází paní Hodulíková s Jurou a míříme se podívat, kde končí těch několik hektarů, které k domu patří. Procházíme kolem hučícího včelína a stoupáme dál, k loukám nad domem, které na samém vrcholu mírného svahu nad námi usekává hluboký les táhnoucí se až k dalším lesům na okolních kopcích.

„Jirko?!“ šeptám, on se ohlédne a já poprvé vidím pro něj zcela neobvyklý nadšený výraz. Beze slova pokývá hlavou a já mu stejně nadšeně tiše odpovídám. Paní Hodulíková je zase několik kroků před námi, a když se ohlédne, udiveně zůstane stát.

„Promiňte, my bychom si potřebovali něco říct, my vás doběhneme, jo?“

Nechápavě pokrčí rameny a jde dál. Viditelně jí v jejím současném bydlišti, seniorském penzionu v nedalekém městečku, kam se museli odstěhovat kvůli vážné nemoci jejího manžela, chybí pohyb a asi i vzduch, který dýchala celý svůj dlouhý život. Obhlíží si s vážným výrazem bílé koláče bezových květů, které voní až k nám, a já jen řeknu: „Tak co? Berem!?“

„Jo, není na co čekat!“ odpovídá mi ten, který je tu většinou od toho, aby mne krotil v přílišném rozmachu. „Aby nám to zase nekdo nevyfúknul, to by mňa opravdu mrzelo. Vidělas tu srnu, kolik jich asi tady bude…“ zasní se.

„Paní Hodulíková!“ doběhneme postavičku, která mizí v dalším remízku a vytahuje z kapsy pytlík na voňavý bez. „My jsme se už rozhodli, my to berem!“

„Cože, tak rychlo?“ nechápe a dívá se na nás poněkud nedůvěřivě. „To sa ani nebudete rozmýšlat? Přeca enom, je to hodně peněz a ani pořádná cesta tu néni…“

„Nene, my to víme jistě,“ řeknu rozhodně a znovu se rozhlédnu. Do obličeje mi foukne větřík pronikavou vůni bezu, kolem proletí včela, já před sebou vidím ráj a někde uvnitř konečně cítím klid ze správného rozhodnutí. A tak jsme si plácli.

Když mi druhý den u snídaně můj budoucí muž nadšeně vykládá o tom, co všechno na kopci pořídí a zařídí, chvíli ho nevěřícně pozoruju a ani mě neudiví, když navrhne, že se na dům pojedeme ještě jednou podívat, jestli se nám jenom nezdál. On, který se nejraději pohybuje pouze za volantem, nedočkavě vyběhne kopec a nadšeně, tedy až se dokáže po tom u něj nečekaném výkonu narovnat a popadnout dech, zvolá: „Pořád je to tu krásné! To sme udělali dobře!“ a pak si všimne auta zaparkovaného před vraty.

Za domem je totiž rušno. Dva mladí muži právě vynášejí ze včelína na louce cosi těžkého a zabaleného v plachtě. Jak si nás všimnou, znejistí a chvíli přemýšlí, jestli se s tím objemným zavazadlem nemají raději vrátit zpátky do úkrytu. Nakonec balík postaví do trávy a vydají se neochotně k nám.

„Hledáte neco?“ zeptá se nedůvěřivě ten starší.

„Ale ne, promiňte, my jsme tady včera byli s paní Hodulíkovou a budeme to tady kupovat.“ Tázajícímu se zjevně uleví a kývne. „Tož to ja… No, je to tu sice krásné, ale práca, samá práca a v zimě, darmo mluvit…“ zavrtí hlavou nad naší naivitou a pak se raději zarazí, protože jeho druh v přenášení balíku na něj výstražně zasyčí a on si zřejmě uvědomí, že kupce, který ještě nepodepsal smlouvu, není radno děsit.

„Nenechte sa rušit, my si to tady jen obejdem. Nevadí, když zajdem do sadu?“ zeptá se Jiří.

„Nevadí, to víte, že nevadí, šak běžte… A ať sa vám tu daří!“ kývají mohutně hlavami, celí rádi, že konečně zmizíme na druhou stranu a budou se moci vrátit k balíku. Když jsme se posadili do trávy, Jiří se uchechtl. „Víš, co to tam stěhovali?“

„Nee, ty jo?“ nechápala jsem jeho jasnozřivost.

„To je přece jasné, proč myslíš, že sa tak lekli… Pálenicu přece. To je vidět, co je tady nejcennější a co sa první stěhuje. To je dobrý nápad, schovat ju do včelína, tam ti policajt ani nevleze.“

A pak se spokojeně rozhlédne po šumícím sadě a zasněně praví: „Ale že těch trnek tady je…Tady bude dobrá slivovica.“ Asi na potvrzení jeho slov prásknou dveře od auta a to se tiše rozjede do údolí.

Tušení ráje a zaslouženého klidu, kterého si konečně budeme alespoň o víkendech užívat, mě vůbec nepřipravilo na to, že z víkendů na kopci a o samotě se stane zbytek života. Ve kterém nám nezbyde než uklidit neuvěřitelné množství pozůstatků po bývalých majitelích, přestavět dům, upravit cestu a hlavně dojít k životním rozhodnutím, která znamenala zpřetrhání řady vláken ze životů minulých. Ale dům na kopci se stal magnetem, který mne místy až nemilosrdně přiměl začít žít svůj život znovu a hlavně úplně jinak. Až jsem jednoho dne otevřela ráno okno, nadechla se vůně podzimu, znovu pocítila nad krajinou, která se přede mnou otevírala, plná ranních mlh a kulaté zralosti, tu tichou radost, co se ve mně ozývala pokaždé, když jsem si uvědomila, že jsem konečně tam, kde mám být.

Psychosomatika je sviňa…

Každý dům, ve kterém právě nikdo nežije a nevnáší do něj energii, začne být smutný. Opravdu nevím, jak to ty domy dělají. Ani v tom našem nikdo několik let nebydlel a bylo to poznat. Dcery paní Hodulíkové se vdaly a raději se odstěhovaly do míst, kam se dá dojet autem i za špatného počasí, syn paní Hodulíkové odmítl převzít rodinné hospodářství a tak dlouho si hledal partnerku na internetu, až ji konečně našel a nastěhoval se k ní. Ani jsme se mu nedivili, protože jedna z prvních historek, která se k nám posléze donesla, se dala nazvat „Zlatá svatba“.

Byla o tom, jak mu paní Hodulíková našla nevěstu, někde zpoza blízkých hranic se Slovenskem, a tvrdila, že je to určitě ta pravá. Protože budoucí snacha jevila velké nadšení z domu a prohlásila, že jí opravdu nevadí chodit pěšky do kopce, zejména v zimě a když je bláto. A tak se konala velká svatba. I autobus plný svatebčanů se nahoru vyškrábal, protože bylo zrovna sucho. Všichni se pořádně najedli, napili a veselili tak dlouho, až odpadl poslední svatebčan. Jak jinak na slovácké svatbě, kde se hodnotí i to, jak moc hostitelé pobízejí. Nejen že se prohýbají stoly, ale ještě je nutno ke konzumaci nutit, jinak to není ono. Jenže ráno už tak veselé nebylo. Nevěsta totiž zmizela a s ní i veškeré zlato značně oslivovicovaných svatebčanů. Už se nikdy nenašla a nikdo neví, jestli to měla v plánu od začátku, jestli ji tak zklamala svatební noc, anebo si během svatebního veselí konečně uvědomila, kde to vlastně bude bydlet a že to sucho bývá jen občas, kdežto bláto mnohem častěji. Takže není divu, že syna paní Hodulíkové definitivně přešla chuť zůstat na kopci po zbytek svého života a sám. Asi se bál, že by mu podobně utekly i další manželky.

Jak šel čas, paní Hodulíková se musela postarat o nemocného manžela, který přestal chodit, a asi to po letech hospodaření, kdy chovala kromě hus, slepic, kachen, krůt a prasete i býky, což jsem při její výšce cca 150 cm nechápala už vůbec, přestávala zvládat. Pokaždé když nás navštívila, protože ji vysedávání vedle nemocného moc nebavilo a chybělo jí celoživotní pobíhání po kopcích a loukách, divila se, jak se její bývalé hospodářství mění, a občas měla i smutné oči. Ale dovedla mne na místo, které navštěvuji několikrát za týden.

„Ať víte, kde nabrat opravdu zdravú vodičku,“ uvedla náš společný výlet, vyběhla do kopce nad námi a pak to vzala hlubokým lesem ke studánce Ohloběnce. Na tom krásném místě uprostřed lesa jsme spolu svorně poseděly a ona mi vyprávěla, jak tu bývala šťastná tak, že za celý život byla nejdál v Uherském Hradišti a až ke stáří začala chodit na poutě s lidmi z kostela, takže se podívala dokonce až na Hostýn… Přišlo mi to až neuvěřitelné a jak ze starých dob, kdy lidé prostě neměli čas trajdat po památkách nebo k moři, a když jednou za čas vyjeli do nejbližšího městečka, byla to pro ně událost měsíce. Zrovna jsem se v té době vrátila z New Yorku a tak nějak mi došlo, že člověk může být šťastný a spokojený se svým životem, i když nikde netrajdá. Teď ji chápu ještě víc, protože ve chvíli, kdy si pořídíte zvířata, trajdá se vám mnohem hůř, neboť všechny případné cesty musíte plánovat ve spolupráci s nějakým kozysitterem, který kozy v době vaší nepřítomnosti nejen nakrmí a dá jim čistou vodu, ale hlavně je dokáže podojit, že.

Asi se málokdy ve městě stane i to, že ještě předtím, než je podepsaná smlouva u notáře, dostanete klíče od domu se slovy: „Šak si nechajte, co potřebujete, a zbytek možete vyhodit.“

A že toho k vyhazování tedy bylo. Několik starých ledniček a praček povalujících se v sadě mezi stromy, dvě stará auta definitivně zaparkovaná v keřích pod domem, spousty starých pneumatik hned vedle, zrezivělé hospodářské stroje a náčiní, všechny koberce, staré dřevěné obložení zdí, celá koupelna i záchod, většina pozůstalého nábytku i peřin, které syn paní Hodulíkové v době, kdy žil na kopci sám, povlékal tím způsobem, že na staré povlečení dal rovnou čisté… Ještě že jsme měli zásoby slivovice objevené v jedné ze šop. Zůstaly tam zcela jistě omylem.

Dům sám velmi rychle prošel změnou č. 1. Původně totiž Hodulíkovi koupili starou chalupu o jedné místnosti hned vedle chléva, tak to chodívalo a dnes bychom to nazvali jako ekologické topení živočišnou energií. Z původní chalupy dnes zbyla jenom studna a kamenná šopa na jablka. A když měli už třetí dítě, asi jim jedna místnost přestala stačit, takže vzali ten nejlevnější a nejjednodušší projekt, který zřejmě koloval po celé republice, a postavili svépomocí tzv. šumperák, oblíbený to prototyp domu v dobách, kdy si člověk rodinný dům musel postavit ve volném čase vlastníma rukama. Pak se občas stalo, že měl sice hotový dům, ale zároveň i rozpadlé manželství, protože pro tu několikaletou dřinu nezvládl udržovat i vztahy. Tak vznikl dům se třemi průchozími místnostmi v 1. patře, kuchyně se do něj zřejmě nevešla, takže paní Hodulíková vařila v malé tmavé místnosti v přízemí. Kde se jedlo a jak se tam jídlo dostalo, to mi dodnes není jasné.

Ze dvou malých průchozích místností jsme vyrobili jednu velkou společnou pro kuchyň a obývací pokoj, postavili nový záchod i koupelnu a řekli si, že na víkendovou chalupu to stačí. I když měla pořád plochou střechu, kterou by nám dnes rozhodně nepovolili, protože v CHKO už musí být nyní všechny střechy sedlové.

Čím více se rok kulil ke konci, tím byly naše návštěvy komplikovanější. Začalo pořádně pršet, takže jsme museli pořídit terénní auto a absolvovat v době bláta a prvního sněhu osobní školu smyku. Dnes už opravdu vím, že jak se auto začne nekontrolovatelně otáčet mimo vytyčený směr, není radno šlapat na brzdu, ale naopak musím hodně točit volantem a hlavně zůstat v klidu. Každý náš příjezd vypadal tak, že jsme v pátek odpoledne roztopili kamna na maximum a v sobotu k večeru mohli konečně svléknout tlusté svetry, abychom v neděli večer odjížděli s lítostí z pěkně vyhřátého domu, který samozřejmě do pátku zase pořádně vychladne. V mém tehdejším bydlišti v Brně se u vchodu začínaly kupit bedničky se vším, co nezapomenout vzít v pátek na chalupu, a z kopce se mi odjíždělo čím dál hůř. Až jsem si jednoho dne všimla, že jakmile přijedu do Brna, začnu mít problémy se žaludkem a celkovou slabostí organismu, které mne přejdou zase až v pátek ve chvíli, kdy vystoupím z auta u domu na kopci. „Co se to děje?“ začala jsem se podivovat nad tělesnými příznaky a napadlo mne, že cukrovka je v naší rodině koneckonců dědičná. Takže jsem absolvovala řadu vyšetření bez jediného výsledku, který by vysvětloval, proč se cítím tak divně.

„Tak proč se cítím tak divně?“ zeptala jsem se své nejlepší kamarádky, jinak klinické psycholožky, aby ta se zamyslela a pravila: „No, to bude asi psychosomatika. Přece sama říkáš, že ti je blbě jenom v Brně a na kopci tě to okamžitě přejde. Třeba ti tělo říká, že se máš přestěhovat definitivně…“

„Cožééé, z Brna a na vesnici? Já? To je přece úplně bláznivej nápad!“

„A co tě v tom Brně drží? S Jirkou se vidíte jen o víkendu, jinak jsi doma sama, dcera už má svůj život, Honza prostě změní školu a rozhodně mu to prospěje.“

„Já přece nemůžu odejít z města, co bych tam celý dny dělala, sama na kopci, Jura je pořád v práci…“

„No co, psala knihy, stejně sedíš pořád doma a píšeš a stěžuješ si, jak tě pořád někdo ruší.“

Málem jsem tehdá vzteky za ten nápad, který se mi stejně nakonec uhnízdil v hlavě, rozkousala mobil. Abych si po pár týdnech uvědomila, že žaludek a celé tělo si pořád dělá, co chce, a jen mne utvrzuje v pocitu, že kamarádka měla asi pravdu.

A tak jsem o jednom mírně promrzlém víkendu nadnesla tento bláznivý nápad muži svého života, v jehož náruči jsem se asi poprvé v životě skutečně cítila tak bezpečně a spokojeně. Věděla jsem, že kdyby přišla třetí světová nebo mimozemšťani, popadl by nejbližší zbraň, kterou by měl po ruce a šel mě bránit.

„A ty bys to fakt udělala? Nic jiného si totiž nepřeju, ale říkal sem si, že ťa nemožu do ničeho takového nutit,“ pravil dojatě a utřel slzu.

„No, asi mi nic jinýho nezbude, asi to tak má být. Přece nestrávím zbytek života s rozbouřeným žaludkem…“

Plány původně úplně bláznivé se najednou stávaly čím dál reálnějšími. I když jsem si stále nedokázala představit, že definitivně odejdu ze svého krásného domu nad Brnem, z města, kde mám spoustu kamarádů a pořád se něco děje, že se z městské dámy stanu obyvatelkou domu na samotě u lesa. Jenže tělo si dělalo, co chtělo. Ve chvíli, kdy jsem konečně řekla, tak jo, a dala dům do prodeje, žaludek přestal zlobit.

Náš první podzim v domě na kopci postupně přešel do zimy, první úroda vlastních trnek, kterých bylo toho roku opravdu požehnaně, pěkně kvasila v pečlivě kontrolovaných kádích a došlo na test nové pálenice. Tady je to totiž jako v tom vtipu, kdy se návštěvník Kopanic ptá, kde všude jsou ty černé pálenice, aby se následně dozvěděl, že jediné místo, kde pálenice není, je v tom domě s vysokou věží, tedy v místním kostelíčku, i když kdyby to šlo, tak…

Stromy trčely holými větvemi k zašedlému nebi, kamna zrovna dost nepříjemně kouřila, v domě byla stále ještě zima, pošmourný dvůr čvachtal blátem a předsíň tím pádem taky. Jura lítal nervózně s kýbly po dvoře, neměl na mě čas ani pomyšlení a já se sama sebe znovu zeptala, jestli jsem se náhodou nezbláznila a chci opravdu odejít ze svého krásného, zemním plynem vytápěného domu, na který jsme už měli několik zájemců a já se pořád nemohla nějak rozhoupat. Opravdu hodlám po zbytek svého života trčet mezi rozmoklými loukami a lidmi, které ani neznám?

„To je přece blbost,“ řekla jsem si otráveně a začala se litovat. „Jak mě to vůbec mohlo napadnout?!“ a celá naštvaná na sebe i na muže, který pořád s řachtajícími kbelíky létal od beček k pálenici, jsem šla nosit ty kýble taky. Co jiného jsem měla dělat, že…

Ve své naštvanosti jsem si zapomněla obout gumáky, popadla jsem kbelík a vydala se po dvoře směrem dolů blátem. Po kterém mi ujela noha, kbelík skončil na druhém konci dvora, já na zemi, a nějak divně mi prasklo v ruce, o kterou jsem se při tom pádu opřela. Podotýkám, že předtím se mi nikdy nepodařilo si zlomit ani prstíček, protože mám pevné a silné kosti, čímž celý život vysvětluji svou poněkud bytelnou tělesnou konstituci.

„Auu, pomooc!“ zařvala jsem, Jura vyběhl polekaně s dalším prázdným kbelíkem z místnosti, ze které se tak voňavě kouřilo, a šel mne zkontrolovat. Zvedl mě ze země, posadil na nejbližší židli, podíval se mi na ruku a potřásl hlavou.

„Ty sis asi zlomila zápěstí, Kačenko. No jo, ale já s tebú teď nemožu jet do nemocnice, protože sa mi to celé spálí, počkaj, mosíš vydržet, já doleju další várku a zkusím to nějak vyřešit…“ a zase odběhl.

A tak jsem seděla na židli, šokovaně kolébala napuchající ruku, začalo drobně mžít, z kotelny se ozývalo peprné nadávání a cítila jsem se hrozně opuštěně až zanedbávaně.

„Slivovice je mu přednější než já, a to jsem s ním sem chtěla jít bydlet…, taková blbost…,“ slzy mi tekly proudem, asi z toho šoku, a taky se člověk musí politovat, když to za něj nikdo jiný neudělá.

Mezitím muž, se kterým jsem najednou už nechtěla bydlet, povolal syna, který převzal pálenici s veškerými instrukcemi, s viditelnou lítostí nad vývojem slivovicové situace mne naložil do auta a odvezl na pohotovost. Moje ruka už připomínala tlustý červený špekáček a bolestivě mi v ní cukalo, jenže on celou dobu řešil, jestli to ten jeho syn zvládne, když zatím nikdy nepálil sám a ještě celý proces neovládá, jaká to bude škoda takového skvělého kvasu, jestli to pokazí. To už mi začínala tepat žíla na spánku a měla jsem chuť řvát, že nenávidím ten blbý kvas, a stejně nemám ráda slivovici a vlastně ani jeho.

V nemocnici bylo narváno, neboť u nás bláto, jinde náledí nebo sníh, to si člověk nevybere. Takže mi píchli injekci, protože ruka bolela čím dál hůř, a čekali jsme na pana doktora, který ten večer uštvaně lítal od jedné zlomeniny ke druhé. A jak mě ta ruka po injekci konečně na chvíli přestala bolet, nějak jsem byla zase schopna přemýšlet, i se přestat litovat, a najednou ke mně nemocničním éterem připlula myšlenka, že to celé je asi znamením od těch nahoře. Protože proč jsem si poprvé v životě zlomila ruku právě ve chvíli, kdy jsem zase začala couvat před změnou, pro kterou jsem se už rozhodla a ke které mne dokopalo moje tělo?

„To mám za to!“ zvedla jsem hlavu k šedivězelenému stropu čekárny. „Panebože, tak teda jo, já už vážně přestanu. Nebudu se rouhat a poslechnu tě, už nikdy nebudu měnit plány a fakt se na ten kopec přestěhuju!“

„Proč brečíš, Kačenko, to ťa to zas tak bolí?“ vyděsil se Jura, pohladil mě po hlavě a konečně zapomněl na opuštěnou pálenici.

Opravdu už jsem plány nezměnila, neměla jsem totiž odvahu. Zejména poté, co mi zlomenou ruku museli narovnat tak, že mi ji pověsili za prst na hák. Od té doby také vím, že kdyby mě někdy v budoucnu mučili, řeknu úplně všechno a bez výčitek svědomí. I když to vypadalo, že hojení komplikované zlomeniny zápěstí nebude úplně jednoduché, světe div se, srostla hned a v řádném termínu a od té doby se ozývá jen při prudké změně počasí.

Ještě se divíte, proč bydlím na kopci? Jsem totiž mírně střelená spisovatelka, která občas věří na znamení a hlavně na psychosomatiku. A když se mne lidé ptají, proč bydlím zrovna tady, pro mnohé záhadně odpovídám, že jsem prostě byla na ty Kopanice dokopána. Taková zlomená noha by jistě bolela mnohem víc, a jelikož si opravdu ráda užívám všech radostí života, s věčně rozbouřeným žaludkem bych si jich tak neužila…

Ty potvory vám vlezou všude

Psa jménem Bobík jsme koupili i s domem a s jednou starou kočkou. Měl v sobě hodně z jezevčíka, dlouhé svalnaté tělo a kratší nožičky, ostrý čumáček a chytrá očka. A protože minimálně rok strávil sám na dvoře opuštěného domu, kam mu občas přišli dát žrádlo a čistou vodu, vyrostl z něj značný solitér. Spal v boudě s kočkou, aby se navzájem zahřáli i v těch nejhorších mrazech, a dvůr i jeho okolí bral jako své výsostné teritorium, které je potřeba bránit všemi ostrými zuby.

„Opravdu si ho necháte?“ ptala se tehdy paní Hodulíková rozpačitě, „víte, my bysme ho moseli jinak nechat utratit…“ zahrála nám trochu na city a způsobila, že Jura razantně zakroutil hlavou: „To v žádném případě, vypadá, že je dobrý hlídač a bez toho tady stejně nemožeme být.“

„Tož to on je,“ staré paní se zjevně ulevilo, „on je pěkně ostrý na každého, koho nezná, ale vás bude mět rád.“

Bobíkovi se zjevně ulevilo, jeho ocásek připomínal vrtuli a málem si ho samou radostí ukroutil, přátelsky se k nám vrhnul a učinil z nás své nové pány.

Jenže jezevčíci jsou poněkud záludné bytosti, mající v sobě jistou škodlibost, i když se mi jinak velmi líbí, protože jsou to psí osobnosti. Jakmile jsme se rozhodli, že přestavíme dům a zahájíme tak změnu č. 2, Bobík objevil své nové životní heslo: „Ráno vstanu, pokoušu stavbyvedoucího, vyděsím pár turistů a proženu pár srn. To zase bude príma den!“

K nám se choval slušně, zjevně byl rád, že už není sám a má své lidi, ale jinak to s ním bylo složité. Jakmile se octl mimo vyhrazený dvůr, hlídal až moc a my neustále řvali: „Bobíku, Bobíku, k noze!“ Přičemž jsme samozřejmě věděli, že řveme úplně zbytečně, protože doba, kdy se mohl tyto povely naučit respektovat, dávno minula. Ale křičeli jsme hlavně kvůli tomu, aby si ti prohánění turisté nemysleli, že nechceme řešit situaci, kdy proti sobě mají dosti nebezpečně vyhlížejícího štěkajícího podvraťáka a nějak neví, co jim v nejbližší chvíli udělá. Když nám po roce vystavěli nad loukou rozhlednu, situace se rapidně zhoršila, protože proháněných turistů přibývalo. A tak jsme neustále řešili, na koho ten Bobík zase štěká, proč někdo nechal zase někde otevřeno, protože nás jeho neustálé odvolávání a odchytávání od vyděšených kolemjdoucích dost zdržovalo od práce. Jednoho dne kolem nás procházel dosti nejistým krokem jeden z místních, který se ze záhadných důvodů rozhodl vydat na rozhlednu, asi se potřeboval vyvětrat, a jak je známo, lidi zavánějící alkoholem pejskové přímo milují. Bobík, který se opět nějakým záhadným způsobem dostal ze dvora, radostně zařval a šel po něm. Podnapilý pán zjevně špatně vyhodnotil situaci a rozhodl se toho otravného psa pro výstrahu nakopnout, čímž Bobíkovi způsobil ještě větší radost. Začal tu potácivou postavičku obíhat v soustředných kruzích, které muž pod vlivem nějak nestíhal sledovat, takže se v centru této psí kružnice točil stále dokola. Když se rozhodl konečně se strefit a toho otravného psa kopnout pořádně, zamotala se mu hlava, upadl do trávy a vystavil svou ke kopu připravenou nohu psím zubům. To už jsme raději vyběhli od domu a naštvaného (i když nevím, mně připadalo, že se vážně dobře baví) Bobíka odtáhli.

„Co to máte za psisko? Takú potvoru, já ho zabiju, šak mňa kúsnul!“ nadávala Bobíkova oběť a marně se snažila vstát.

„No, čemu sa divíš? Když ho chceš kopnút, tak sa ten pes brání, ne?“ kontroval Jura.

„Si ho máš hlídat a eště ho omlúvaj, bych měl nakopat teda tebe, néé?“

Situace se začínala vyostřovat, Jura začínal nebezpečně rudnout a drtil mezi zuby: „Ale už sa seber a mazej, nebo nakopu já tebe, stojíš na mojéj lúce a pes dělá, co má, hlídá.“

Se šťavnatým nadáváním muž raději zamířil pryč. A nám za dva dny zavolala paní Hodulíková, že její dcera pracuje s nějakým pánem, kterého prý Bobík pokousal, a že s ním musíme k veterináři doložit, že je očkovaný. Jinak že půjde na policii. Paní veterinářka nás viděla poprvé, Bobíka si pamatovala jen matně, a tak se k němu přibližovala velmi opatrně jako ke zvířeti, o jehož zuřivosti a určitě vzteklině ji informoval už vystřízlivělý muž. Jenže Bobík nasadil svůj nejmilejší a nejlaskavější výraz. Vrtěl na ni usilovně ocáskem a vůbec se tvářil jako ten nejhodnější pes, který vůbec nechápe, co proti němu může někdo mít, takže za chvíli roztála a nechala si vysvětlit, že opilec si vlastně začal.

Nějakou dobu trvalo, než se situace uklidnila. Jedinou možností, jak se vyhnout dalším nepříjemnostem, bylo dát psa na řetěz, ale na to mám až příliš měkké srdce a taky by se mi nelíbilo trávit své dny uvázaná u boudy. Chválabohu na konci podzimu příval turistů opadl a nebylo koho prohánět.

Jenže na jaře začala přestavba domu č. 2 a Bobíkova škodolibost nabyla obřích rozměrů. Stal se totiž velkým oblíbencem zedníků a až poté, co byl dům dokončen, jsme zjistili proč. A také pochopili důvod, kvůli kterému k nám stavbyvedoucí chodil jenom v gumákách, i když bylo sucho. Protože pokaždé, když vystoupil z auta, Bobík dostal hysterický záchvat a s řevem se vrhal proti vratům, ke kterým se vyděšený stavbyvedoucí blížil.

„Co proti mně ten váš pes stále má?“ ptal se pan stavbyvedoucí nešťastně a my jen nechápavě kroutili hlavou. I když mého muže jednou napadlo, že prý psi velmi dobře poznají, když někdo konzumuje jejich kolegy. Ale to se nám nějak nezdálo, byl to přece takový slušný pán, proč by jedl psy? A tak nám nezbylo než Bobíka, ze kterého se ve chvíli, kdy stavbyvedoucí zaparkoval před domem, stal rozzuřený tygr, okamžitě zavřít do kotelny za kovové dveře. Kde stejně celou dobu řval něco v tom smyslu: „Pusťte mě na něj, pusťte mě na něj, já ho zabijúúú…!!!“

Návštěvy pana stavbyvedoucícho byly většinou hodně krátké a pokaždé když odcházel, nejdříve vystrčil hlavu ze dveří domu, aby se v té chvíli plechové dveře kotelny opět rozduněly nárazy rozzuřeného psího těla, přeběhl rychle dvůr, s úlevným vydechnutím za sebou zavřel vrata, utíkal do auta a tam se teprve cítil bezpečně. Bylo nám ho opravdu líto.

Až se jednoho dne, kdy už byl dům dávno přestavěný, vrátil můj muž z místní hospůdky, kde potkal jednoho ze zedníků, kteří budovali naši rezidenci, a velmi pobaveně mi to celé vysvětlil. Ono to totiž bylo tak, že zedníci si Bobíka vycvičili za našimi zády. Nejdříve mu dávali ochutnávat své svačinky, a tak s nimi radostně trávil čas na lešení, kam utíkal i proto, že samozřejmě všichni přes mnohá naše upozornění zapomínali zavírat vrata. A pokaždé když se do kopce blížilo auto jejich šéfa, plácli Bobíka přes zadek laťkou a volali: „Trhaj, Bobíku, trhaj!“ Když po odchodu občas potrhaného stavbyvedoucího Bobík zase spokojeně vyskočil na lešení, byl odměněn další svačinkou. Asi dávali ve škole pozor, když se učili o Pavlovovi a jeho pokusech na psech.

Nedělali to jen tak pro zábavu. Bobík měl totiž tak dokonalý čich, že ucítil svého nepřítele, už když vyjížděl z nedalekých Bojkovic, a tím dal svým kamarádům echo, že se blíží kontrola a je potřeba přidat v práci. A já konečně pochopila ta procesí zedníků, kteří se mne několikrát přišli nenápadně zeptat, jestli bychom nechtěli Bobíka prodat a pořídit si na náš dvůr raději nějakého většího psa, že oni našeho Bobíka mají fakt moc rádi, protože je to naprosto skvělý pes.

O škodolibosti tohoto jinak příjemně vyhlížejícího pejska mne definitivně přesvědčilo pozorování jeho zdánlivě nevinného rozhovoru s kočkou, která mu začala po mnoha nocích strávených společně v boudě bezmezně důvěřovat a přisedla k němu na lešení v prvním patře, kde se vyhříval na jarním sluníčku. Nějak opomenula fakt, že se tulí ke psovi, který sedí vedle otevřeného poklopu na žebřík, a s mohutným předením se vinula a vinula. Bobíkovi se to líbilo a já tu jejich symbiózu okouzleně pozorovala do té doby, než Bobík do rozněžněné kočky prudce strčil čumákem a ta nic zlého netušíc propadla poklopem o patro níž. Mohlo by se zdát, že se jedná o nedopatření, kdyby se ovšem Bobík nenahnul k poklopu a nepodíval se za ní. Pohled v jeho očích byl zcela vypovídající. Když si všiml, že ho nevěřícně pozoruji, málem na mne mrkl se slovy: „Dobrá sranda, ne? Ahaa, tobě to tak nepřipadá, tak nic…“ A odešel se podívat, co dělají jeho kamarádi zedníci a jestli náhodou nemají další svačinku.

Kdo jednou zažil přestavbu domu, ve kterém musíte zároveň i bydlet, asi ví. Kdo nezažil, může být rád. Dům v Brně se prodal, nábytek se různě rozstěhoval a uskladnil do doby, než ho bude možné umístit do zatím rozestavěných místností dalšího patra, které na původním šumperáku rostlo. A my celé léto a velký kus podzimu žili ve dvou místnostech domu obestavěného lešením. Celou dobu jsem se přesvědčovala, že to zvládnu, že mi nevadí notně omezený životní prostor, neustálý pohyb za oknem ani soužití s partičkou zedníků. I když jsem se tak rozhodla sama (a téměř bez mučení), taky jsem jen člověk a některé momenty života na stavbě byly opravdu kritické. Například když se usadíte za počítač, uvaříte si ranní kávu, pustíte se do práce a za oknem po vás pokukují zvědaví pánové, kterým neustále vrtá hlavou, cože to celé dopoledne za tím počítačem děláte. Pracuju a dělám autorské korektury. Což samozřejmě nevěděli a asi se báli zeptat, nicméně tato záhada byla podnětem k dlouhým rozhovorům v hospodě. Jak už tady bývá zvykem, jejich vyjádření, „že su asi jakási divná, protože celé dny nic nedělám, enom sedím za tým počítačem a piju kávičku,“ se ke mně velmi brzy doneslo. A tak jsem zase seděla za stolem, sledovala jejich neustávající tázavé pohledy, občas se tím bavila a občas se mi chtělo zařvat: „Co bych asi tak dělala, celé dopoledne samozřejmě sjíždím porno!“

Připadala jsem si za těmi okny, která se táhla po celé přední zdi domu a za kterými v klidných dobách bývá jen krásný výhled, jako zvíře zahnané do kouta, které se nemá kam schovat. a jako osobě navyklé na své soukromí mi tato situace stále více brnkala na nervy. To, že se brodíte nánosy prachu ze stavby a úsilím udržet v čistotě alespoň ty dvě místnosti, které vám zbyly k obývání, všude se povaluje nějaké nářadí nebo zedník, nad tím nezbývá než mávnout ruku a říkat si: „vydrž, vydrž, jednoho dne to přece skončí…“

Ale definitivně mi ruply nervy toho dne, kdy už jsem potřebovala být alespoň na chvíli v jedné ze dvou místností, kam zatím vidět nebylo. Neboť záchod a koupelna mají jen malá okénka, za kterými žádné lešení nestálo. To jsem si alespoň myslela, když jsem zalezla do koupelny dát si uklidňující sprchu. Stojím si tak ve sprchovém koutě a říkám si, konečně klid a nikde žádný zedník, až mé oko zalétlo k onomu malému okénku, za kterým se právě rýsovala něčí hlava. Právě toho rána totiž lešení vyrostlo i na druhé straně domu. Zařvala jsem, popadla ručník, rychle na sebe naházela oblečení a vyběhla ještě celá mokrá do sadu. Kde jsem se nejdříve vydýchala a pak vytáhla telefon. Ani vydýchání nepomohlo, stejně jsem začala poněkud hystericky sténat, že tohle už vážně nevydržím a jedu k mamince.

„Tak jeď, Kačenko, tak jeď, oni enom natřú tu zadní stěnu a zasa sa to lešení sundá, neboj…,“ snažil se mě uklidnit Jura a já si šla balit tašku.

Jura dostával záchvaty vzteku z jiného důvodu. Měl sice to štěstí, že byl celý den v práci a vracel se až ve chvíli, kdy práce na stavbě k večeru utichly, jenže někteří ze zedníků měli zvláštní zálibu, že je nějak moc zajímal obsah našich šop. Nás původně taky, protože jsme v nich i přes počáteční úsilí o vyklizení stále nacházeli pozůstatky po původních majitelích a jejich třicetiletém hospodaření, někdy užitečné, někdy méně užitečné a tím pádem vhodné k odvozu na sběrný dvůr. To si člověk jen myslí, že ty četné šopy jednoho dne vyklidí a bude v nich pořádek. Ony mají totiž tu neuvěřitelnou vlastnost, že svádějí svého majitele k odkládání vlastních krámů, o kterých se předpokládá, že by se mohly někdy v budoucnu hodit. Někdy se skutečně hodí, většinou ne. Jednoho večera si manžel dole v našem informačním středisku, tedy jediné místní hospodě, vyslechl historku o tom, jak jeden náš známý rekonstrukci části svého domu vyřešil tak, že raději odjel na dovolenou. Jenže udělal tu chybu, že zapomněl zamknout sklep, ve kterém skladoval zásoby na horší časy označené jednotlivými ročníky sběru a vypálení, které pak po příjezdu našel z valné většiny načaté nebo úplně prázdné. Jura zpozorněl a na naše šopy začal umisťovat zámky. Na rozdíl ode mne má lepší paměť, takže když hledal třeba štětku do komína, o které naprosto přesně věděl, že visela v šopě č. 1 na tomhle věšáku a ona tam najednou nebyla, dost se vztekal. Podobným způsobem nenacházel těžké kovové řetězy po chovu býků paní Hodulíkové, hadice, lopaty i jiné nářadí, a jednou dokonce nenašel ani ten zámek… Všechno se zrovna hodilo, do sídla stavební firmy bylo daleko, takže veškeré výše zmíněné hospodářské propriety byly použity a nějak se pak zapomnělo vrátit je na místo. A někteří výtečníci zřejmě usoudili, že ty řetězy na býky stejně už nebudeme potřebovat, a ve své vlastní šopě měli ještě místo… Pana stavbyvedoucího jednu dobu neděsil jen Bobík, ale i Jura, když mu rozhořčeně předkládal seznamy věcí, které nemůžeme najít a chceme je určitě vrátit. Kupodivu se tak většinou stalo.

Asi po roce, kdy už náš dům dávno stál ve své nově zrekonstruované slávě a někteří kolemjdoucí soudili, že jsme si postavili penzion, Jura dole v hospodě rozebíral další potřebné drobné stavební úpravy a vzpomněl si, že by k nim potřeboval jistou součástku. Právě přítomný zedník, který se po našem dvoře pohyboval dost často, ho zcela nevinně upozornil, že se ona součástka nachází v naší šopě č. 3 vpravo dole v rohu. Byla tam.

Každá stavba jednoho dne skončí. Zedníci odejdou, lešení se rozebere a odveze na jinou stavbu, zaplatí se poslední faktura, vymalují se nové zdi, vydrhnou nová okna i podlahy, konečně se nastěhuje nábytek a v domě jste najednou úplně sami. A připadáte si jako v ráji. I když tvrdíte, že už nikdy, ale opravdu nikdy nebudete nic stavět…

Vejce a já

Když jsem se v nově zrekonstruovaném domě podívala z okna na dvůr plný šop, kurníků, výběhů pro drůbež, opuštěnou stáj (dodnes nechápu, jak se do ní vešli ti býci) a poklesávajících dřevěných plotů, představovala jsem si, jak to na našem dvoře muselo vypadat za paní Hodulíkové. Jak byl plný života, nejen drůbeže a také samozřejmě nikdy nekončící práce, a přišlo mi trochu líto takhle mrhat místem. Po našem dvoře zatím pobíhal jen Bobík a kočky.

Přežili jsme první zimu na kopci, Jiří si pořídil terénní auto s velkými koly mírně podobné traktoru, aby měl čím jezdit do práce, a většinou s ním vyjel kopec i v zimě a ve sněhu. Tak nějak jsme byli rádi, že jsme, a hlavně mi v hlavě stále zněla rada jednoho kamaráda, který taktéž propadl nadšení pro vesnický život, nastěhoval se do polorozpadlého statku a pořídil si snad všechny druhy hospodářských zvířat najednou.

„Tak to opravdu nedělejte,“ radil mi unaveně, „podívej se na nás.“ Jeho ještě unavenější manželka tehdá smutně pokývala hlavou a dodala: „Ono je fakt lepší brát si ta zvířata postupně, aby si člověk zvyknul a byl si jistý, že chová jen to, co skutečně zvládne.“ Vzala jsem si jeho radu k srdci a stále se nějak nemohla odhodlat k prvnímu chovatelskému kroku.

„Prosímťa, daj pokoj, víš, kolik je s tím práce? To bysme sa odsáď už vůbec nehli…“ mávnul nad mojí otázkou, jestli bychom přece jenom už neměli využít aspoň ty kurníky, můj muž, který se právě vrátil zcela uondaný z vleklého jednání s náročným zákazníkem. A rozhodně neměl chuť ani náladu řešit tyto existenciální otázky.

„To máš asi pravdu,“ nechala jsem se tehdy přesvědčit a na nějakou dobu si přestala představovat utěšeně plný dvůr znamenající další nezávislost na systému a zásobování.

Jenže hned po první společné zimě vypukla vaječná krize. Ceny vajec se vyšplhaly do závratných výšin, my se konečně rozhlédli po dvoře, vyčistili do té doby prázdný kurník i výběh a vyrazili koupit první slepice. Protože nás takových, kterým až díky předraženým vejcím došlo, že mají kurníky po předcích nebo bývalých majitelích svých nemovitostí, bylo víc, fronta před prodejnou slepic se táhla až za roh. Ale i tak jsme si domů odvezli deset různobarevných kuřic a jednoho mladého kohouta, protože slepice už neměli. Kuřice je něco jako slepičí puberťák, u kterého je potřeba pár měsíců počkat, až se z něj stane dospělá slepice a začne snášet nejdříve malinká, posléze větší a větší vajíčka. A stali se z nás chovatelé drůbeže, což byl první krůček k chovatelství vůbec.

Po dvou měsících jsme slavnostně pojedli první (ještě malá) vejce s krásně oranžovým žloutkem a kroutili hlavou nad tím, proč nás to nenapadlo dřív. A proč jsou některé dámy přirovnávány k těmto vcelku chytrým a nenáročným ptákům, kteří se od jara do podzimu živí vším, co okolní louky a sad dávají, jsou vděční za odpad z kuchyně a večer sami trefí do kurníku. I když na čištění jejich ložnice se vždy připravuji dva dny dopředu a přesvědčuji sama sebe, že ten nevábný odpad je koneckonců výborné hnojivo.

Aby byly slepice skutečně spokojené a dobře snášely, potřebují kohouta. Toho prvního jsme koupili hned v první várce, zpočátku se nijak nelišil od neustále někde hrabajícího hejna, ale najednou mu začínal růst hrdě vztyčený červený hřebínek a protahoval se ocas stále více probarvený duhově se lesknoucími dlouhými pery. Aby z něj nakonec vyrostl mohutný krasavec s hrdě vztyčenou hlavou. Když jsem pozorovala jeho ostruhy, hrdý krok, velitelský výraz a obrovské nadšení k neustálému obskakování svých kulaťoučkých spokojeně kdákajících družek, nazvala jsem ho Alfréd Veliký, podle toho anglického krále, který bránil Anglii před nájezdy Vikingů. U nás to sice nebyli obři v helmách s rohy, ale i tak Alfréd měl co dělat, aby uchránil svůj harém před výpady a nálety nájezdníků, což se mu sice občas nepovedlo, ale opravdu se snažil.

Že se z Alfréda stal opravdu kohout, jsme zjistili jednoho rána, kdy nebylo vidět na krok, mlha se válela po kopci jako šedivá kaše a jen občas z ní nějaký strom vystrčil větev jako prstíček trčící k neviditelnému nebi.

„Ty, Honzo, nechceš do té školy raději odvézt? Vždyť v té mlze zabloudíš, není vidět na krok,“ přesvědčovala jsem syna školou povinného. Ale synek trval na tom, že stejně pojede do školy na kole, a já mu mávala z okna s pevnou vírou, že se do té školy strefí. Jenže za chvíli se z mlhy husté tak, že by se dala krájet, ozval šílený skřek vyjadřující nesmírnou bolest. Vyděšená matka vyběhla z domu a utíkala po cestě dolů, aby zachránila jistě se v krvi někde válejícího syna, který se zřejmě nestrefil a teď chudák podle těch strašidelných zvuků mele z posledního. Jenže cesta byla prázdná, ani na okolních loukách se neválely trosky kola či dítěte, a skřek se ozval znovu. Mlha má bohužel tu schopnost zkreslovat zvuky a jejich směr, nicméně nebylo pochyb, že se nesou od domu stále ponořeného do šedého neprostupného mraku. „To je divné,“ kroutila jsem hlavou a vracela se po cestě s vytřeštěným zrakem, jestli jsem to nebohé dítě přece jenom nepřehlédla. A když jsem tak kráčela někde v úrovni kurníku jen tušeného podle koruny stromu, který stojí opodál, opět se ozval zvuk právě škrceného hrdla, slepice se rozkdákaly a já se začala smát.

„Tak co je, stalo sa mu něco?“ vyklonil se můj muž z okna a nechápal, proč se dole na dvoře tak řehtám.

„To nebyl Honza, jenom náš kohout začal zrovna mutovat!“

Na potvrzení mých slov k nám mlhou připlul další srdceryvný výkřik, ve kterém se konečně objevil náznak toho pravého kokrhání. Na které jsme si už zvykli a bereme ho jako součást běžného rána. I když občas vadí těm, kteří k nám přijíždějí na návštěvu, na zvuky venkova nejsou zvyklí a pak si stěžují, že je budí z příjemného ranního spánku. Mě naopak znervózňuje, když kohout nekokrhá, protože to znamená, že není něco v pořádku.

S pořádným kokrháním přišla i Alfrédova neutuchající sexuální aktivita, projevující se tak, že přikráčí k nějaké nicnetušící slepici právě se zabývající vyhrabáváním červíků ze země a vyskočí na ni jak na trampolínu. Asi vteřinu se vrtí, vášnivě ji štípe do krku, pak hrdě seskočí a jde vyhlížet další oběť svých tužeb. Právě obšťastněná slepice se jen otřepe a hrabe dál, jako by se nechumelilo. I přes jeho snažení se dlouho nenašla žádná, která by byla ochotna se obětovat a vysedět pár vajec. Některé se tedy snažily, ale pak je asi přestalo bavit ani se nehnout a tři týdny jen sedět a sedět a zahřívat kupu vajíček, takže to po prvním týdnu vzdaly a my našli jen rozsednutá prázdná vejce.

První rok slepice spokojeně uštipovaly travičku a vyhrabávaly bohaté zásoby červíků kolem domu a v sadě. Alfréd se hrdě tyčil nad svým různobarevným hejnem a ostrým zrakem sledoval, jestli se nějaká neopatrná družka nezatoulala příliš daleko, aby se za ní okamžitě s nadáváním rozběhl a zahnal ji zpátky k ostatním. Tím, že jsou naši kuři na zdravém vzduchu a mají hodně pohybu, vyhýbají se jim i obvyklé slepičí neduhy, bohužel jejich řady občas zdecimuje jiná choroba, která se jmenuje liščí chřipka. O našich slepicích se totiž dozvěděla rodinka lišek z nedalekého lesa. Hlavně na jaře potřebují trénovat mláďata v lovu a nás zřejmě považují za nejbližší sámošku.

Když zmizela třetí slepice a já našla jen smutnou hromádku peří neomylně svědčící o jejím osudu, rozhodli jsme se pro stavbu výběhu. Z původního plánu vznikla nakonec velestavba, protože jsme při ní zrušili i starý plot plný děr, kterými se suverénně protáhne slepice toužící po výletě za rájem červíků mimo již řádně prohrabaný vyhrazený rajón, a přistavěli rovnou i výběh pro plánované kozy.

Na šťavnatý pažit za plotem jsme slepice vypouštěli jenom v naší přítomnosti, přesvědčeni, že zase až tak drzé ty lišky přece jenom nejsou a také se bojí psů. Omyl. Drzost lišek narůstá každým rokem, takže jsou schopné během několika minut ulovit každou slepici, která vyleze z různých důvodů, např. špatně zavřená vrátka, mimo bezpečí dvora. Zpočátku jsem nechápala, jak to ta liška ví, až mi jeden místní znalec vysvětlil, že liška prostě čeká v nedalekém lesíku a pozoruje. A jelikož je chytrá, okamžitě pozná, když je něco jinak. Liška, když se vydaří, není zrovna vypelichaná přílišným teplem a vyhublá naší dlouho neulovenou slepicí, je opravdu krásné zvíře. A nebýt chovatelem drůbeže, obdivuji je dodnes. Ale časy se mění. Což jsem si uvědomila ve chvíli, kdy jsem jednoho dne seděla na terase, pozorovala louku nad námi zbarvenou podvečerním zapadajícím sluncem a jeho dlouhými stíny, po té tmavězelené louce nejprve přeběhla srnka a pak se po ní plavným krokem prošel velký krásně rezavý lišák.

„To je nádhera,“ řekla jsem si, než mne okamžitě napadlo: „Potvora, určitě zjistila, že máme zase nové slepice, a jde si je obhlídnout. To víš! Máš štěstí, že nemám kulovnici!“ Ano, stal se ze mne chovatel…

Jediné, co mě na Alfrédovi rozčilovalo, bylo to, jak ve chvíli, kdy jedna z jeho družek snesla vejce a začala správně po slepicovsku kdákat, začal kdákat taky. Pokaždé s kdákáním pobíhal radostně po dvoře, což mne mátlo a hůř se mi hledala vejce občas snešená jinde, než bylo obvyklé. Slepice opravdu prokazují jistou dávku inteligence i při ukrývání svých produktů, protože snem každé slepice je asi vychovat si vlastní hejno, takže když jim vyberete celou snůšku a nenecháte jim tam žádné vejce, jdou raději snášet jinam. Jejich úkryty jsou mnohdy tak dobře ukryté, že když je náhodou najdete, tak je to celý vaječný poklad, bohužel někdy už trochu prošlý.

Až se jednoho dne objevilo malé černé kuřátko zatím neznámého pohlaví. Začali jsme mu říkat Kalimero, někdy taky Plivník. A protože byl jedináček, dal své matce zabrat víc, než když je kuřat celé hejno. Neustále brázdil dvůr jako vysokofrekvenční vysílačka, kvočna udýchaně běhala za ním a svým zplihlým hřebínkem celým nakřivo připomínala poněkud uštvanou matku na mateřské. Jenže jeho otec zřejmě z té radosti, že se konečně zadařilo a už nikdo nebude mít pochybnosti o jeho plodnosti, propadl adrenalinovým sportům. Což se projevovalo tak, že záhadným způsobem opouštěl každý večer kurník i dvůr a noci trávil někde na větvi smrku ve vedlejším lesíku. Sice jsem se mu každé ráno pokoušela vysvětlit, že si zahrává, ale nedal si říci. Až jednoho dne zmizel nadobro. Dvůr už bez jeho kokrhání nebyl tím, čím dřív, slepice se celé zmatené z toho bezvládí smutně potácely po dvoře a přestávaly snášet. Kalimera jsme přejmenovali na Pohrobka a dlouze řešili, jestli pořídit kohouta nového. Protože nám vázla dodávka vajec a my zatím nevěděli, co se z Kalimera vyklube, jelikož dva kohouti na jednom dvoře bohužel nejdou dohromady. Asi po měsíci mu začal růst hřebínek, vytahovat se ocas barvící se lesklými pery, začal nejdříve mutovat, pak i kokrhat a vzal to za tatínka. Ale maminka mu asi vysvětlila, jak dopadl jeho tatínek, protože disciplinovaně kráčí na noc do kurníku, větve smrku ho nelákají a co se týče kuřat, má lepší skóre než jeho otec.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z kopce do kopce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.