Operace Stepní požár

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.omnibooks.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Tom Yarborough

Operace Stepní požár – e-kniha

Copyright © Omnibooks, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2013 Thomas R. Yarborough

Translation © 2018 Vlastimil Dominik

ISBN 978-80-882-7402-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-882-7409-4 (ePDF)

ISBN 978-80-882-7407-0 (ePUB)

ISBN 978-80-882-7408-7 (Mobi)

Úvod

Když jsem poprvé položil pero na papír, abych začal s psaním této knihy, mým původním záměrem bylo popsat svůj rok boje ve Vietnamu jako předsunutého leteckého návodčího. Tento cíl se rychle změnil. Pozornost jsem ihned soustředil na přemýšlení o svých osobních zážitcích jako nástroje pátrání po mimořádných událostech obklopujících supertajnou Studies and Observations Group – SOG – nejutajovanější americkou vojenskou jednotku sloužící ve vietnamské válce. Jako pilot letectva jsem nebyl v takovém postavení, abych znal pozemní operační detaily tajného programu nazývaného „Operace Stepní požár“, zahrnující dramatické přepady Laosu a demilitarizovaného pásma, vedené speciálními jednotkami. Ale doufal jsem, že je rozvinu přidáním pohledu předsunutých leteckých návodčích armádního letectva, kteří průzkumné týmy SOG na jejich nebezpečných misích daleko za nepřátelskými liniemi podporovali. Pro mne, kdo se snaží spojit historické zdroje roku intenzivního boje protkané životy – a umíráním – desítek spolubojovníků, to představuje skličující a možná dokonce nezvládnutelný úkol. Myslím si, že jsem byl za daných omezení úspěšný. Přesto stále pociťuji jistou nespokojenost a zklamání, že jsem nedokázal říct „celý příběh“.

Jednak jsem cítil povinnost zdůraznit, že se „celý příběh“ vyvíjí, jak dokazuje fakt, že se jako národ znovu nacházíme zatažení do nekonvenční války, do bitvy vnucené nám teroristickými útoky z 11. září 2001. A stejně jako ve Vietnamu jsou speciální jednotky americké armády v Afghánistánu v přední linii, operující v naprostém utajení, aniž by si plně uvědomovaly nebezpečnost misí, které podnikají. Domnívám se, že současní novináři a historici, zkoumající omezené množství dostupných informací o speciálních operacích v Afghánistánu, budou naštvaní kvůli bezpečnostním omezením a kvůli tomu, že se nebudou moci dovědět „úplný příběh“. Ale pokud se jim to podaří, bude zřejmé, že přímá spojitost mezi Zelenými barety ve Vietnamu a novou generací speciálních jednotek v Afghánistánu je zcela funkční a založená na stejném profesionalismu, oddanosti a sebeobětování. Doufám, že historici nebudou nuceni čekat třicet let, než se odhalí závoj tajemství a informace budou k dispozici ke studiu, analýzám a k vyprávění další impozantní kapitoly „úplného příběhu“.

Během uplynulých let od zveřejnění prvních zestručněných příběhů SOG jsme byli svědky ohromujícího nárůstu množství veřejně dostupných informací o dokonce těch nejtajnějších operacích ve vietnamské válce. Konec studené války a odtajnění milionů dokumentů v mnoha případech doslova zrušily bezpečnostní omezení, která kdysi ovlivňovala náš náhled na „oficiální“ americké zkušenosti ve Vietnamu. Stejné bezpečnostní filtry také bránily těm z nás z armády, kdo psali o této válce. Náš pohled neustále zamlžovala naše závislost na veřejných zdrojích a dodržování byrokratických zákonů, jako zákona o špionáži z roku 1917 a Titulu 18 americké sbírky zákonů, část 798, která stanovuje trest odnětí svobody v trvání deseti let a pokutu deseti tisíc dolarů za prozrazení tajemství. Ve většině případů jsme požadavek chránit utajované informace respektovali, i když někdy neochotně, ačkoliv to znamenalo vypustit z příběhu nejdůležitější fakta a klíčové události. Většina z těchto filtrů teď už neexistuje a omezení skončila.

Omezení testovali zejména tři autoři-historici a otvírali složky SOG. V knize Tajná válka proti Hanoji se autor Richard Schultz soustřeďuje na širší obrázek a vytvořil důkladně prozkoumanou a zasvěcenou studii o tajných speciálních operacích SOG v kontextu války v jihovýchodní Asii. John Prados v knize Krvavá cesta: Ho Či Minova stezka a vietnamská válka nabízí s použitím nedávno odtajněných dokumentů, ústních historek, vzpomínek a rozhovorů nejpodrobnější a dosud úplnou historii americké snahy zablokovat Ho Či Minovu stezku a obrovského severovietnamského úsilí ji vybudovat a udržet ji otevřenou. Kniha Johna L. Plastera SOG: Tajné války amerických komand ve Vietnamu je na operační úrovni nejlepším dílem o odvaze a obětavosti průzkumných týmů vedených speciálními jednotkami procházejících riskantně „plotem“ do Laosu, Kambodže a Severního Vietnamu.

Průkopnické úsilí Schultze, Pradose a Plastera mě inspirovalo k přehodnocení mého popisu podpory průzkumných týmů SOG. Pro vysvětlení; tuto knihu jsem nenapsal pouze na základě „mystických souzvuků paměti“. Většina tohoto materiálu pochází z rozsáhlého deníku, který jsem si vedl v Danangu, spolu s úryvky z aktuálních audiokazet použitých k záznamu průběhu mnoha mých vzdušných misí. Kdykoliv to bylo možné, porovnával jsem fakta, data, jména a detaily událostí s historickými dokumenty nebo jsem o nich mluvil s přeživšími účastníky. Ukázalo se, že dvanáct set stránek deníku je pro mne nedocenitelných nejméně ze dvou důležitých důvodů. Jednak mi pomohly oživit atmosféru tehdejší rušné doby a rekonstruovat a interpretovat události jak jsme je tehdy viděli a vnímali v aktuálním kontextu kontroverzní války. Také mi poskytly nepostradatelnou kontrolu vlastní paměti ohledně čtyřiceti let starých událostí nebo posloužily jako pojistka někdy vybledlých nebo zkreslených vzpomínek mých spolubojovníků.

I když to, že hlavní rysy mé původní knihy vyžadovaly jen malé změny, ve mně vyvolaly pocit tichého uspokojení, přesto jsem přivítal příležitost zaktualizovat, vylepšit a rozšířit záběr mého deníku zahrnutím dodatečných souvislostí a podrobností původně uzavřených v nějakém zaprášeném sejfu v Pentagonu označeném nápisem „Přísně tajné“. Předsunutí letečtí návodčí operace Stepní požár měli o akcích perfektní přehled a jejich mise a zážitky z tajné války SOG jsou nedílnou součástí „úplného příběhu“. Jsem hrdý a poctěný, že mohu jejich část příběhu vyprávět.

Uznávám, že kniha Operace Stepní požár pravděpodobně trpí stejnými neduhy jako většina jiných vzpomínkových publikací – zabýváním se sám sebou a omezeným širším kontextem. Abych omezil to první, co jeden neznámý filozof označil za „vzpomínky reprodukované egem“, snažil jsem se o vyvážené líčení událostí odehrávajících se během let mého bojového nasazení jako leteckého návodčího včetně problémů, chyb, omylů a mentálních pochybení. To vše během válečné zkušenosti dozrávání, přizpůsobování se a přežívání v prostředí, na které nemůže být nikdo úplně připravený. Zvládnutí problému omezeného kontextu se ukázalo být trochu složitější. Můj pohled jako velice mladého pilota vtaženého do zápalu bitev a do příslovečného válečného zmatku určovala moje práce – létat a bojovat. O strategii a rozhodování v bitvách vybojovávaných každý den jsem ve většině případů neměl tušení. Abych toto úzké zaměření nějak vykompenzoval, pokusil jsem se příběh rozšířit o související informace z jeho pozadí, nově odtajněné skutečnosti a o trochu autentického historického pohledu. Své vzpomínky však nelíčím jako historii, protože to je úkolem další generace. Ale tvrdím, že tohle zaktualizované vydání je příspěvkem k historii, a přispěje nejen budoucím badatelům, ale také běžným čtenářům pokoušejícím se pochopit spletitosti a nuance amerického válčení v jihovýchodní Asii.

Ovšem tahle kniha je konec konců o vietnamské válce viděné mým osobním filtrem. Je neuhlazená, a proto je na některých místech nevyhnutelně drsná. Ovšem doufám, že i za cenu urážky citů je zajímavá a nezkreslená, a že se mi podařilo co nejvíce omezit hrozbu zabývání se sám sebou a úzkého pohledu na tehdejší události.

Tom Yarborough

West Springfield, Virginia

15. srpna 2013

Předmluva

30. června 1970

Jako většina dohod to začalo podáním ruky. Kapitán Fuzzy Furr mi popadl ruku, potřásl mi s ní, usmál se a řekl: „Od úplného začátku jsem věděl, že se přidáte. Vítejte ve Stepním požáru. Vítejte v klubu.“

Vůbec jsem nevěděl, co to znamená, být členem klubu, ovšem ten poslední den před začátkem mého přijetí jsem byl zmatený, když jsem uvažoval o zjevně improvizované prozřetelnosti, podivném sledu událostí - ať už jakýchkoliv - jež se spojily, aby mě přivedly k roli předsunutého leteckého návodčího v operaci Stepní požár. Když jsem přemítal nad svým rozhodnutím vstoupit do „klubu“, seděl jsem neklidně v baru důstojnického klubu v Danangu, jehož dusný vzduch byl prosycen cigaretovým kouřem. Jakýsi major, navigátor letounu palebné podpory AC-119K z 18. letky speciálních operací, nás víc než hodinu obšťastňoval svými bojovými zážitky z jihovýchodní Asie nebo riskantními podniky na palubě KC-135 velitelství strategického letectva. Používal rychle se šířící fráze jako „nukleární zastrašování“, „inspekce operační připravenosti“ nebo „vztahy mezi velením a řízením“. Co mělo cokoliv z toho společného s Vietnamem? Když major slovy vyhrál studenou válku, obrátil se na mne a zeptal se: „A co děláte vy?“ Začal jsem odpovídat, jak nejpoctivěji jsem uměl a vysvětloval jsem mu, že jsem předsunutý letecký návodčí. Ale z nějakého důvodu jsem mu najednou začal vyprávět, že jsem se právě zapojil do tajné organizace nazývané Stepní požár. Jakmile jsem ta slova vypustil z pusy, instinktivně jsem si uvědomil, že bych měl mlčet, protože ten navigátor nemusí tuhle informaci znát. Znepokojující pro mne bylo, že zatímco major nemusel tu informaci vědět, povedl se mi dokonce ještě patetičtější paradox, protože ačkoliv jsem to já potřeboval nutně vědět, neměl jsem o tom ani páru. Právě jsem se dobrovolně přihlásil na přísně tajnou misi, o níž jsem prakticky nic nevěděl. Všechno, co se na ní mělo odehrát, představovala přesvědčivost Fuzzyho Furra. Naštěstí ta chvíle pominula. Major na to mé prozrazení jen zavrčel a během několika vteřin nám zase začal vyprávět, jak vyhrál válku ve Vietnamu, a naprostá rozumnost jeho argumentů udělala na všechny přítomné dojem.

Cítil jsem se značně zahnaný do úzkých a neustále jsem si říkal: „To je ale potrhlý konec června.“ Když jsem si vybavil podivné události 28. června, jen před dvěma dny, honily se mi hlavou další zmatené myšlenky.

Mohl jsem něco tušit, jakmile kapitán Frank „Fuzzy“ Furr, velitel supertajné letky Covey Stepní požár, zamířil přímo ke mně, když jsem procházel operace letky Covey (volací znak; pozn. překl.). Týpci ze Stepního požáru se jen málo stýkali s ostatními; na zpravodajském pracovišti měli dokonce svou vlastní místnost pro porady před misemi, což bylo přísně tajné místo, kam jsme neměli přístup. Podle Frankova výrazu jsem okamžitě vytušil, že mu jde o něco víc než jen o obyčejné popovídání.

Fuzzy Furr byl pomenší podsaditý muž s postavou jako požární hydrant, ale pevný jako skála. Pod jeho napůl rozepnutou leteckou kombinézou bylo vidět šedivé tričko s obrázkem OV-10 a sloganem „Let na mírovém nebi Laosu“. Byl přirozeně společenský, přátelský a v klubu jsem ho slyšel vyprávět nejlegračnější příběhy, jaké jsem kdy slyšel. Když ke mně ten bývalý pilot F-102 přišel, rozhlédl se po místnosti jako by se chtěl ujistit, že jsme tam sami, pak mě popadl za paži a zatáhl mě do kouta. Velice odměřeným tónem mi řekl: „Tome, všichni jsme se o tom bavili a chceme, abyste přešel do Stepního požáru.“ To bylo všechno. Žádná předchozí příprava, žádné přesvědčování, žádné vysvětlování, jen ekvivalent hesla „Strýček Sam tě chce“. Jistým způsobem mi to připomínalo nabídku bratrství, ale z výrazu Fuzzyho očí bylo jasné, že to myslí naprosto vážně. Nastala krátká trapná pauza, kdy jsem čekal, že mi ke svému původnímu sdělení ještě něco řekne. Když nepromluvil, ujal jsem se slova já.

„Fuzzy, já nevím, co bych na to řekl. Já ani netuším, co vlastně děláte. Mohl byste mi naznačit, čím bych vám mohl přispět?“

S úsměvem řekl: „Bohužel. Nemohu vám říct nic jiného, než že je to pro předsunutého leteckého návodčího v současnosti nejvíce vzrušující mise. Když se přidáte, úplně všechno vám řekneme. Mohu vám slíbit, že tím budete nadšený.“

Protože moje první otázka k ničemu nevedla, vytasil jsem na něj druhou. „Proč já? Jsem v bojovém nasazení teprve šest týdnů. Myslel jsem, že berete jen lidi, kteří mají s létáním nad Ho Či Minovou stezkou šestiměsíční zkušenost.“

„To je jednoduché,“ odpověděl, „jste trochu starší, jste jedním z mála z Covey, kdo kdy spolupracoval s jednotkami v boji, a byl jste sestřelený a zraněný – a dobře jste to zvládl. Prostě si myslíme, že byste se k nám hodil.“ Při snaze strávit Fuzzyho slova jsem si říkal, proč je pro něj důležité, že jsem byl sestřelen a zraněn. Také jsem si vzpomněl na starou zásadu, že by se člověk neměl dobrovolně na nic hlásit.

„Poslechněte, Fuzzy. Nevidím důvod, proč bych se do toho měl pouštět, zvlášť když mi o tom nechcete říct ani prd. Kromě toho bych měl za pár měsíců povýšit na leteckého instruktora, a to je něco, čeho skutečně chci dosáhnout; je to jakýsi osobní cíl. Chápete mě?“

„Samozřejmě, poslouchám vás,“ řekl Frank, zjevně ani trochu vyvedený z míry mou odpovědí. „Ale možná to nějak vyřešíme. Po pár měsících u nás si promluvím se šéfem a uvidíme, jestli ve Stepním požáru schválí pozici leteckého instruktora. Tou dobou budete stejně připraven převzít funkci důstojníka výcviku. Bude to perfektně fungovat.“

Viděl jsem, jak to ve Fuzzyho hlavě šrotuje. Myslel si, že už to má v kapse. Tvář se mu rozzářila úsměvem a pak mě znovu popadl za paži. „Promyslete si to a zítra odpoledne si o tom znovu promluvíme. Stepní požár je ten nejlepší džob a není to žádná sračka. A my vás k nám opravdu chceme.“ Když Fuzzy odcházel, ohledl se přes rameno na mne a poněkud melodramaticky řekl: „Nikomu o našem rozhovoru neříkejte, je to jasný?“

Ten večer jsem nervózně přecházel po pokoji a pokoušel jsem se soustředit na učebnici korespondenčního kurzu Školy důstojníků letky, ale neustále jsem myslel na Stepní požár. Fuzzy řekl, že je to pro předsunutého leteckého návodčího v současnosti nejvíce vzrušující mise. Věděl jsem, že piloti Stepního požáru dostávají dvojnásobek letového času proti ostatním pilotům Covey, takže jak by to mohl být špatný obchod? Ovšem něco stejně pádného bylo v argumentu, že jediný pilot, o němž jsem věděl, že padl v boji, to koupil na misi Stepního požáru. Samozřejmě, že se to mohlo stát každému na jakékoliv misi, takže jsem se snažil nedávat tomuto aspektu větší váhu, než měl. Jak jsem pokračoval v zírání do textu před sebou, vzhledem k míře jeho pochopení mohla být ta slova klidně v řečtině. Místo jejich vnímání jsem stále slyšel, představoval si a přemýšlel o Fuzzyho slovech, která mi řekl: „V současnosti nejlepší mise pro přesunutého leteckého návodčího…budete tím nadšený…chceme vás ve Stepním požáru…myslíme si, že se k nám budete hodit.“

Na začátek to nebylo nic moc. Frank se zmínil o spolupráci s jednotkami v boji a o sestřelení zřejmě v narážce na to, že součástí této práce je hodně akcí zahrnujících jednotky zapojené na zemi do boje. Moje jediné další vodítko se zaměřilo na záhadnou síť „linie zákazu bombardování“ na naší velké nástěnné mapě na pracovišti zpravodajců. Zdálo se, že se tyhle šest čtverečních kilometrů velké čtverce mění každý den, ale vždy se objevovaly v nejsilněji bráněných oblastech Stezky nebo demilitarizovaného pásma. Podle nepodložených informací vedli piloti Stepního požáru v těchto čtvercích jakousi tajnou válku, a protože v takové hloubce nepřátelského území nebyly nasazené žádné jednotky americké nebo jihovietnamské armády, dokázal jsem si představit, kdo a jak tam bojuje. Ovšem tomu lákadlu se nedalo odolat. Kromě toho Fuzzy a další týpci ze Stepního požáru vypadali jako úplně normální chlápci – kromě jejich záliby v tajnůstkářství.

Druhý den ráno jsem byl rozhodnutý. Ten večer, když ke mně na chodbě ubikace letky Covey přišel Fuzzy, jsem nemusel říct ani slovo. Pamatuji si jen Fuzzyho nezapomenutelnou frázi: „Vítejte ve Stepním požáru. Vítejte v klubu.“

Když jsem večer v posteli uvažoval o své situaci, vybavil jsem si svou odpolední misi – byla to zřejmě moje poslední mise nad Ho Či Minovou stezkou jako běžného příslušníka letky Covey. Ačkoliv se ten den nijak neodlišoval leteckými útoky od ostatních, došlo v něm k velice významnému incidentu, kvůli kterému byl nezapomenutelný. Když jsem přelétal nad laoskými džunglí porostlými svahy západně od silnice 92, zpozoroval jsem několik zvláštních siluet. Po sestoupení do asi šesti set metrů jsem poznal, co to je. Po úzké stezce se loudalo pět nebo šest lidí a před sebou hnali dva slony, byli první, které jsem kdy viděl. To podivné procesí muselo nad svými hlavami zaslechnout moje OV-10, ale zdálo se, že je to nijak neznepokojilo. Při kroužení nad tou scénou jsem si vzpomněl na několik mazáků z Covey, kteří popisovali slony jako „hlavní dopravní prostředky“ severovietnamské armády, a považovali je proto za cenné cíle leteckého útoku. Ale já jsem se nemohl odhodlat to udělat. Tihle nevinní obři mou rukou nezahynou. Po několikaminutovém sledování jsem z téhle oblasti odletěl. Na poletové poradě s naším zpravodajským důstojníkem jsem se o těch slonech vůbec nezmínil.

Na filozofičtější úrovni jsem se ten večer potýkal také s hlubokým přesvědčením, že každý člověk má své sny a nezměrné ambice, které někdy nejsou zřejmé, když se projeví poprvé. Byl Stepní požár předurčen k tomu, aby se stal součástí mých snů a ambicí? Při hledání odpovědi na tuhle těžko postižitelnou otázku jsem si uvědomil, že jsem úplně pohlcený hodnocením jednotlivých událostí, které utvářely pozadí mých prvních dvou měsíců ve Vietnamu. Tam musela být odpověď. Hledání začalo v ten úplně první den 19. dubna 1970.

Kapitola 1

Výchova bažanta

* 4. dubna 1970 – čekání na letecké základně Travis na let, který mě dopraví do války. Jeden z pilotů v naší skupině slyšel, že blízko Kuang Ngai byl sestřelen jeden O-2. Zahynul poručík John Duffy, předsunutý letecký návodčí jednotky Jake. Tak, už to začíná.

* 21. dubna 1970. Právě jsem se to dověděl. U Danangu sundali kanónem ráže 37 mm OV-10 námořní pěchoty. Zahynul major Gene Wheeler. Jeho parťákovi na zadním sedadle, kapitánovi Chucku Hatchovi, se podařilo vystřelit se a zachránili ho.

* 22. dubna 1970. Přicházejí další. Jeden pilot O-2 přilétající z Bien Hoa havaroval při přistání. Neznám podrobnosti, ale pilot přežil.

* 29. dubna 1970. Koupili to dva předsunutí letečtí návodčí z jednotky Issue z Cu Chi. Jejich OV-10 se dostalo do přehradné palby ručních zbraní a havarovalo. Kapitán Wendell Brown ani poručík Jose Ortiz se z toho nedostali živí.

Ruka v rukavici se natáhla a jemně zatřásla mým pravým ramenem. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že zírám do chlapecké tváře mladého nadrotmistra letectva. „Pane,“ řekl a levou rukou mi zakrýval pravé ucho, aby ztlumil hluk proudových motorů, „velitel letounu říká, že se připravujeme na sestup do zátoky Cam Ranh. Můžete si sednout na sklápěcí sedátko, jestli chcete.“

„Díky,“ odpověděl jsem malátně, „řekněte vašemu šéfovi, že jak si dám pohárek kávy, budu hned vzhůru.“ Ten mladý dozorčí paluby se usmál a odšoural se ve své letecké kombinéze Nomex. Vlekl za sebou dlouhý černý kabel k pilotní soupravě sluchátek a mikrofonu, připojený kdesi uvnitř velkého dopravního letounu C-141.

To ráno 19. dubna jsem vstal, protáhl se a rozhlédl se po vnitřku trupu letounu, který byl od vzletu ještě za tmy z letecké základny Clark na Filipínách na tři hodiny naším domovem. Na dozadu obrácených sedadlech letounu bylo ospale rozvalených asi tak padesát vojáků. Za sedadly směrem k ocasu stroje bylo zbývající prázdné místo zaplněno třemi velkými paletami nákladu. Obsah palet držela šikovně pohromadě složitá síť z textilních pásů. Zdálo se, že tam jsou krabice a bedny všech velikostí a tvarů, a všechno je to naléhavě potřebný materiál mířící do války v Jižním Vietnamu. Nás padesát na palubě představovalo naléhavě potřebný lidský materiál.

Jak jsem ve stoje sledoval ostatní spící muže, vrhl jsem poslední letmý pohled na třetí paletu. Ačkoliv byla částečně zakrytá ostatními paletami, byly tam tři na sobě ležící neomylně rozeznatelné saténem pokryté hliníkové armádní rakve. Chtěl jsem se podívat jinam, ale nemohl jsem. Ty hliníkové bedny poutaly můj pohled, a aniž mě přitom někdo viděl, nestydatě jsem na ně civěl. Ty rakve představovaly abstraktní pojem, jemuž jsem nebyl připraven čelit a už vůbec ne se s ním vyrovnat. Šel jsem do Vietnamu, jak si to vyžadovala povinnost a čest, uskutečnit novou etapu vojenského života a podstoupit test ohněm. Ale dostat místo v jedné z těch rakví přece nemůže být mým osudem; cítil jsem to se stejnou vášní a intenzitou jako cokoliv, s čím jsem se kdy setkal. Potom jsem se z toho momentálního transu jen s nepatrným zaváháním vymanil a odvrátil jsem se od té scény stejně snadno, jako bych přepínal kanály na televizoru.

Jako mladý pilot letectva toužící se dostat do boje dřív, než válka skončí, jsem si vůbec nebyl jistý, kde by se mohla střetnout realita s mým osudem. Během následujících několika dní se zjistí, kde bych se mohl uplatnit. A pro nás, kdo se chystali do boje, bylo skutečně poněkud problematické se někam zařadit. Na makro úrovni už válka americkou společnost rozštěpila a ta stejná válka již byla víc o Spojených státech než o Vietnamu. Zatímco mnoho z mých civilních přátel a vrstevníků proti této válce protestovalo jako nemorální, pokud ne nelegální, ze svého extrémně omezeného geopolitického pohledu jsem tenhle střet považoval za klíčový prvek americké zahraniční politiky zadržování za studené války. Z této perspektivy by ztráta Jižního Vietnamu do sféry zkostnatělého komunismu ohrožovala bezpečnost Spojených států a západního světa – byl by to začátek „dominové teorie“. Jako mnozí lidé jsem nic nevěděl o rodícím se nacionalismu nebo o „válkách za národní osvobození“, ale stále si živě vybavuji volání prezidenta Johna F. Kennedyho do zbraně: „Dejme na vědomí každému národu,“ řekl ve svém inauguračním projevu, „ať už nám přeje vše dobré nebo vše zlé, že zaplatíme jakoukoliv cenu, poneseme jakékoliv břímě, překonáme jakékoliv strádání, podpoříme jakéhokoliv přítele, střetneme se s jakýmkoliv nepřítelem, abychom zajistili přežití a úspěch svobody.“ Mně se to stále zdálo jako ušlechtilá myšlenka.

Ačkoliv měli naši vůdci k dispozici bohatý historický precedens, zůstali vůči francouzskému debaklu v Indočíně před patnácti lety slepí. A vše ukazuje na to, že Američané nevyslyšeli ani varování francouzských vojenských intelektuálů, kteří naléhavě varovali před nevyhnutelnou katastrofou, jestli proti Ho Či Minovi a jeho fanatickým stoupencům, ostříleným nepřátelům majícím v úmyslu vést dlouhou partyzánskou válku a ochotným přijmout obrovské ztráty, aby dosáhli svých cílů, povedeme konvenční válku s nasazením běžných vojsk. Dalo se očekávat, že to dopadne stejně jako v případě generála Henriho Navarreho a jeho Francouzského dálněvýchodního expedičního sboru, kdy se v roce 1954 stala válka v Indočíně mezi Francouzi velmi nepopulární kvůli nerozhodnosti Čtvrté republiky, jež signalizovala politickou a vojenskou neschopnost Francie se z tohoto konfliktu stáhnout. Pokud jde o Spojené státy, zpočátku jsme se snažili zůstat neutrální a tento konflikt jsme považovali hlavně za „dekolonizační válku“ mezi Francií a Viet Minhem. Ovšem francouzská zkušenost z té války byla důležitá, když už ne z jiného důvodu, tak proto, že ukázala hrozivou realitu, že domácí revoluční armáda z třetího světa může skutečně porazit západní koloniální mocnost, nebo bože chraň, rolnická armáda může zastrašit super mocnost. A zatímco Francie mohla náš osud tušit, nic z toho se nedostalo na prováděcí úroveň – na moji úroveň. Jako mladý pilot jsem si spíše zamlžených problémů a faktů národní bezpečnostní politiky moc nevšímal; mou prací bylo létat a bojovat. Ovšem jedna skutečnost byla naprosto jasná – v dubnu 1970 se v celém Vietnamu vedla intenzivní válka. Přes politiku „vietnamizace“ prezidenta Richarda Nixona, která znamenala předání bojové činnosti zpět Jihovietnamcům, bylo v Jižním Vietnamu stále 429 000 příslušníků amerických bojových jednotek. Jako předsunutý letecký návodčí, který se měl ocitnout přímo uprostřed té války, jsem si byl jistý, že do těchto bojů zasáhnu.

Jak se letoun blížil k Vietnamu, honila se mi hlavou změť dalších myšlenek. Let na palubě nákladního C-141 byl poslední etapou cesty, která začala v charterovém DC-8 Trans International Airlines na letecké základně Travis v Kalifornii, a dovedla nás všechny na leteckou základnu Clark asi 40 kilometrů severně od Manily. Protože se to osvědčilo, stále jsem uvažoval o Škole přežití v džungli na Filipínách, které letové osádky říkaly „Hadí škola“. Její instruktoři nám tam dramaticky řekli, že „devadesát sedm procent hadů ve Vietnamu je smrtelně jedovatých a zbývající tři procenta vás sežerou“. Putovali jsme džunglí a vůbec jsme neměli tušení o dramatu souvisejícím s misí Apolla 13 na Měsíc. Byla to událost, při níž celá planeta zadržovala společně dech, a my jsme o ni přišli! Mohlo to být předznamenání izolace, do níž se dostaneme na bojovém turnusu ve Vietnamu?

Přistihl jsem se také, že vzpomínám na naše poslední odpoledne na letecké základně Clark. Řada z nás seděla na terase důstojnického klubu, popíjela pivo a sledovala skupinu ošetřovatelek letectva cákajících se v plaveckém bazénu, když se najednou začaly kývat sloupy lamp a kamenná podlaha terasy se začala vlnit. Několik lidí křičelo: „Zemětřesení!“ Trvalo to jen několik vteřin, ale přivedlo mě to k úvaze – svět jihovýchodní Asie, do něhož jsme byli vrženi, byl tak zvláštní a exotický, tak odlišný od čehokoliv, s čím jsem se dosud setkal. Jak nás vůbec mohlo letectvo vycvičit na následující v něm strávený rok? A co bylo ještě důležitější – odvedli přitom dobrou práci?

Když jsem kráčel k letové palubě, zalehlo mi v uších, jak se prudce změnila výška pravděpodobně proto, že pilot ubral plyn, aby zahájil sestup na naše místo určení. Když jsem se usadil na sklopném sedadle mezi sedadly pilotů a hned za nimi, letový mechanik mi podal pilotní soupravu sluchátek a mikrofonu. Když mě připojili ke zvuku, pilot ukázal na přístroj TACAN (letecký navigační přístroj; pozn. překl.) a řekl: „Jsme tři sta kilometrů od Cam Ranh a sestupujeme letovou hladinou tři-jedna-nula. Asi za třicet minut bychom měli být na zemi. Budete ve Vietnamu poprvé?“ Aniž by počkal na odpověď, velitel letounu pokračoval: „Kdosi z osádky mi říkal, že budete předsunutý letecký návodčí. Tak to je bezva práce. Dovolte mi, abych byl první, kdo vás ve válce uvítá.“

S tím se pilot obrátil zpátky k přístrojové desce a začal ten velký stříbrný Starlifter ručně řídit na přiblížení a přistání v zátoce Cam Ranh, kde byla jedna z hlavních leteckých a námořních vstupních bran do jihovýchodní Asie. Když jsme se přiblížili na několik kilometrů k vzletové a přistávací dráze, zvuk hydraulických čerpadel mi oznámil, že pilot musel vysunout podvozek a klapky. Jakmile pilot zpomalil na 140 uzlů, zaujal na vizuální sestupové soustavě úhel 2,5 stupně a obratně nás posadil na osu velké dráhy, něco víc než tři hodiny po našem časném ranním odletu z letecké základny Clark.

V Cam Ranh nebyly pojízdné schody. Vyhnali nás předními dveřmi velkého C-141 po několika žebřících. To první, co jsem ucítil, byl závan pekelného vedra a vlhkosti; útok na smysly, který mě donutil pevně se chytit zábradlí, protože jsem se bál, že omdlím. Uvnitř chatrného terminálu bylo jen o málo chladněji. Nebyla tam klimatizace a zapařený vzduch vířily velké větráky na stropě. Při čekání na svůj letecký vak B-4 v provizorním terminálu pro cestující jsem skrýval nervozitu a obavy sledováním neustávajícího proudu vojáků, zvaných „kmáni“, přecházejících sem a tam. Většina z nich měla na sobě ušpiněnou a propocenou polní uniformu a na hlavě měkký klobouk se širokou krempou. Několik z nich bylo dokonce pokrytých červeným jílem, který uschl na prach. Bylo zřejmé, že právě přišli z křoví, což byla pěšácká přezdívka džungle. Všichni mi připadali naštvaní a podráždění, ačkoliv by měli vypadat šťastně – odlétali z Vietnamu. Pokud jde o počty, odlétajících vojáků bylo stejně jako dobře oblečených a vymydlených nově příchozích a pokud scéna v terminálu pro cestující představovala vyčerpání zdrojů amerických vojsk, tak ten záměr již měl problémy – zdálo se, že jsem součástí výměny jeden za jednoho.

Poddůstojník služby pro cestující všechny nové předsunuté letecké návodčí shromáždil a odvezl nás na velitelství 504. taktické letecké podpůrné skupiny. Mladý major letectva stojící v malé nevětrané zasedačce před novými návodčími působil dobrým dojmem. Vypadal profesionálně, ale uvolněně, a odpovídal mé představě o vietnamském bojovém veteránovi – opálený, krátké světlé vlasy, ve vybledlé letecké kombinéze K-2B s nenápadným černým označením hodnosti, pilotními křidélky a jmenovkou. Pro mne bylo nejnápadnějším vizuálním signálem zjištění, že měl na nohou obnošené bojové boty do džungle s olivově hnědou síťovinovou vložkou, na rozdíl od obyčejných černých kanad, které označovaly nás dvacet v zasedačce jako nové maníky a zelenáče. Když jsme sledovali majorovu uvítací instruktáž, všichni jsme pociťovali zvláštní směsici závisti a nedočkavosti. Před námi stál k boji připravený předsunutý letecký návodčí, který věděl, jaký je to pocit, být sestřelen, jenž pravděpodobně vedl letecké útoky po celém Vietnamu proti nepřátelským postavením, jen několik metrů od nepřátelských vojsk. Když jsem ho viděl stát za tím pultíkem, musel jsem si říkat, jak asi budu reagovat ve skutečném boji. Podstatné bylo, že on v něm byl, a my ne. Přístup našeho instruktora naznačoval aroganci a nadřazenost, a zastrašování, i když nevyslovené, bylo alespoň pro mne velmi opravdové. Jak jsem tam seděl a zíral na toho mladého majora, došlo mi, že se nápadně podobá jednomu z mých dětských bájných hrdinů, „Stevovi Canyonovi“, komiksovému pilotovi, stvořenému Miltonem Caniffem.

„Tak dobře, pánové,“ řekl s rukama v bok, přičemž se tvářil vrcholně sebevědomě, „je mi jasné, že jste z „Hadí školy“ v Clarku a z honění holek na Fields Avenue v Los Angeles unavení, ale teď začínáte vydělávat svých pětašedesát dolarů měsíčně za bojování.“ Instruktor pokračoval a řekl nám, že dokud budeme v Cam Ranh, naším přechodným domovem bude 504. skupina taktické letecké podpory. K této skupině patřili všichni předsunutí letečtí návodčí v jihovýchodní Asii, takže po pěti dnech školení budeme zařazeni do jedné z letek návodčích. Většina z nás bude působit v zemi v 19., 20., 21. nebo 22. letce taktické letecké podpory, zkráceně TASS. Několik šťastlivců se vydá na obtížný turnus s 23. TASS do thajského Nakhon Phanomu. V tu chvíli nás instruktor všechny šokoval oznámením: „Než se skutečně pustíme do záležitostí kolem nasazení, podívejme se, co vy, chlapi, víte o slovníčku našeho byznysu v Jižním Vietnamu. Náhodou mám pro vás krátký kvíz – máte reálnou možnost vyniknout.“

V zasedačce to zašumělo neochotou a protestem. Jakýsi major sedící v popředí se ozval hodně drsně: „To si ze mě děláte prdel!“ Instruktor nasadil svůj nejlepší „Steve Canyon“ úsměv a nechal rozdat papíry s cyklostylovaným textem. Deset otázek byly skutečně nějaké termíny, ke kterým jsme měli dopsat jejich význam nebo vysvětlení. Znal jsem jeden nebo dva a několik dalších jsem mohl uhádnout, ale zbytek jsem nechal úplně prázdný. Má neznalost mě donutila hlasitě se rozesmát. Jestli mé budoucí nasazení jakkoliv záviselo na výsledku toho testu, byl jsem odsouzený ke strávení roku v tom nejšpinavějším brlohu ve Vietnamu. Když jsem si otázky prohlížel, viděl jsem Morleyho Safera z vysílání zpráv CBS z „Válečné zóny C“, ale nemohl jsem si vzpomenout, co a kde to přesně bylo. Zkratka VNAF byla jednoduché – Jihovietnamské letectvo, ale zmátlo mě „playmate“. Předpokládal jsem, že „Panama“ neznamená tu zemi, ale netušil jsem, co by to mohlo být, a nedokázal jsem říct, co znamená „QC“ nebo jaký má význam „Dust-Off“. S rozpaky jsem zjistil, že jsem vůbec nikdy neslyšel „Les U Minh“.

Po tom kvízu jsme si všichni kolektivně oddechli, když nás „Steve Canyon“ informoval, že se nebude počítat; nemuseli jsme na ty papíry napsat své jméno. Kdyby tím skončil – jsme hloupí bažanti – pak by dosáhl svého cíle. Místo toho se pro dramatický účinek pomalu rozhlédl po místnosti a pak oznámil rozvážnými odsekávanými slovy: „Tohle malé cvičení nebylo myšleno jako test. Jeho skutečným účelem bylo posadit vás primadony zase zpátky na zem, sebrat vám vítr z plachet a dokázat vám, bandě namyšlených pilotů, že ve skutečnosti nevíte o boji v této válce tolik, jak si myslíte.“

V tu chvíli u mne skončil. My jsme byli zde, náš první den ve Vietnamu, nacpaní do školních lavic pro šesťáky. Naše černé kanady byly trapné a letecké kombinézy s předpisovými odznaky Velení taktického letectva a s nášivkami jednotek, hrajícími všemi barvami duhy, které jsme měli na sobě, dávaly najevo, že jsme právě vystoupili z letounu ze Států. Všichni jsme věděli, že jsme zde nováčky, a jen jsme se chtěli zbavit svého vzezření nově příchozích a splynout s prostředím. Ten major byl naší spojkou; znal odpovědi, ale zjevně neměl v úmyslu se s námi o ně podělit. Jako bychom už nevnímali propast mezi mazáky a bažanty; zdálo se, že ho těší, když se cítíme jako zasraní noví chlápci.

Instruktáž pokračovala ještě asi čtvrt hodiny, ale já ji přestal vnímat. Myslel jsem jen na to, dojít do skladu vyfasovat si boty do džungle a nenápadné černé označení hodnosti a křidélka. Pak by mě nějaké iracionální nutkání pravděpodobně zavedlo do nejbližšího krejčovství, kde bych někoho podplatil, aby mi na počkání to označení přišil. Bylo to všechno hodně znepokojující. Byl to můj první den ve válce, takže jak je možné, že mě úplně zaměstnává něco tak triviálního jako označení a boty? Když vynechám všechna další vysvětlení, docházím k egocentrickému názoru – možná jsem nebyl válečný veterán, ale za každou cenu jsem tak chtěl vypadat.

„Steve Canyon“ byl jedním z mnoha instruktorů, které jsme museli ten den, 19. dubna 1970, přežít. Na pódium přicházeli jeden po druhém plukovníci, zpravodajští specialisté, administrativní pracovníci a kouzelníci s financemi. Všichni nás chtěli přesvědčit, že skutečným důvodem, proč se tato válka vede, je jejich vlastní píseček. Ale první cena patřila ten den lékařům. Těsně před obědem přišel na pódium vlídně vypadající lékař letectva. Měl stříbrné vlasy a brýle se zlatou drátěnou obroučkou. Vystupoval otcovským způsobem, ale zdál se být příliš starý na to, aby byl jen kapitánem. Zatímco si mnozí z nás brumlali pod fousy, kolikrát ho asi vynechali při povyšování, zapnul diaprojektor a promítl na plátno první snímek. Místnost okamžitě ztichla. Před sebou jsme viděli odpornou fotografii něčeho, co vypadalo jako do fialova zbarvené a doslova se rozkládající mužské genitálie. Následoval obrázek za obrázkem, každý podstatně názornější a ohyzdnější než ten předchozí. Ten lékař letectva nesouvisle mluvil o sociálních chorobách řádících v jihovýchodní Asii, ale mohl si to ušetřit. Jestli někdy obrázek vydal za tisíc slov, tak to byl tenhle, v živých barvách.

Lékař zakončil svou prezentaci obrázkem nádherné nahé mladé ženy s velkými prsy, jako přímo ze stránky Playboye. Když utichlo všechno och a jé, lékař se usmál a řekl: „Pánové, za tohle bojujete.“ Zasedací místností se rozlehl hlasitý potlesk. Pokračoval: „Když budete dělat nějaké voloviny, dělejte je s běloškami, jako je tahle.“

Jeden z poručíků zvolal: „Dejte mi tuhle ženskou a já budu dělat tolik volovin, kolik budete chtít!“

Když utichl smích, doktor pokračoval: „Nezačínejte si nic s místními vietnamskými ženami. Když vám nadrženost začne ovládat intelekt, zkuste si vzpomenout na obrázky, které jsem vám dnes ukazoval, a pak se ptejte sami sebe, jestli to za to stojí. Ti z vás, kdo budou úplně ignorovat věci, jež jsem vám teď řekl, nečekejte moc dlouho a přijďte k nám. Pravděpodobně vám povíme, že jsme vám to přece říkali, napereme vám do zadku spoustu penicilínu a pošleme vás zpátky do služby.“ Jeho předpověď se setkala s nervózním smíchem. Skončil slovy: „Nějaké otázky? Pokud nejsou, udělejme si přestávku na oběd.“

Po doktorově vizuální a verbální prezentaci jsme moc velkou chuť na jídlo neměli, ale odešli jsme do jídelny, jen abychom věděli, kde vlastně je. Po několikaminutovém čekání ve frontě jsem byl první z nových pilotů, kdo přišel ke stolu s pokladnou. Nějaký četař, zjevně celým procesem znuděný, požadoval pětašedesát centů. Když jsem mu podal zbrusu novou dolarovou bankovku, jako by se zhroutil svět. Ten četař zrudl vzteky a vykřikl: „Ježíši, co mi to chcete udělat? Já nemohu brát doláče! Poukázku! Copak nemáte poukázku, no, přece MPC – vojenský platební certifikát?“ Z mého nechápavého pohledu musel vycítit moje dilema. Klidným, ale sarkastickým tónem mě dál seřvával. „Proboha, neříkejte mi, že jste jeden z těch nových budižkničemů z 504. Říkali jsme jim snad stokrát, aby vám vyměnili peníze za poukázky, než vy, klauni, přijdete do jídelny. Proč jenom to nedokážou udělat správně?“

Právě když jsem byl připraven vykoktat nějaké vysvětlení, přišel dopředu nedůtklivý starší major jménem Mac, který byl s námi během celé série školení připravujících nás na službu v jihovýchodní Asii. Mac si rukou prohrábl své nakrátko střižené rezavé vlasy, svraštil čelo do stovky hlubokých brázd, a pak upřel na toho upovídaného maníka pohled, který by vyděsil i Borise Karloffa.

„Okamžitě nás nechte projít nebo vás osobně oddělám přímo tam, kde sedíte. Pak postavím vaši mrtvou prdel před vojenský soud a pošlu ji domů vaší matce ve vaku na těla s tím, že jste byl propuštěn se ztrátou cti! Tak co bude, synku? Necháte nás projít nebo ne?“ Ten četař jen souhlasně pokývl hlavou a Mac odpověděl: „Moudrá volba. Jen to napište na mne.“ S tím jsme prošli frontou v jídelně a naložili si jídlo na tácy ne proto, že bychom měli hlad, ale z trucu vůči byrokracii v jídelně.

Ten večer, náš první ve Vietnamu, se ke mně přidalo několik nových návodčích na večeři v Klubu námořnictva hned u pláže. Tropické vedro mírnil oceánský větřík, takže celkově vzato to byl velice příjemný večer. Vypadalo to, jako bychom seděli někde ve Státech, dávali si pár piv a povídali si o starých časech. Ale jak se začínalo stmívat, do mých myšlenek se znovu vkrádala blízkost války. Neustále jsem myslel na jednu z odpoledních přednášek, na níž nám zpravodajský důstojník skupiny vyprávěl příhodu z 1. dubna, kdy několik ženistů Vietkongu zaútočilo na areál s cisternami s palivem u Cam Ranh a přitom vyhodilo do vzduchu tři cisterny se 40 000 litry paliva v každé z nich. A jakoby bezpečnostní strážní kolem obvodu letecké základny dráždili moji nervozitu, často vystřelovali na noční oblohu světlice. Každá explodovala se slyšitelným prásknutím a pak se pomalu snášela k zemi zavěšená na malém bílém padáčku. Světlice vydávaly jakési blikavé světlo, tajuplnou žlutou mihotavou záři. Když vyhořela, oblast se ponořila do naprosté tmy. V tu chvíli bylo pro mne snadné si představit ženisty Vietkongu, skrývající se před světlem a pak běžící tmou. Každou chvíli jsem skoro očekával, že přímo před námi vypukne přestřelka. Druhý den ráno jsem byl téměř zklamaný, když jsem si uvědomil, že během noci nepadl jediný výstřel.

Druhý den začala naše příprava na boj už zcela vážně. Protože jsme všichni měli trochu jinou historii létání, naši instruktoři srovnali rozdíly tím, že nám udělali krátký opakovací kurs o historii předsunutého leteckého navádění. Základní koncept pozorování nepřátelských cílů ze vzduchu vznikl za první světové války, ale letecké navádění letounů s vlastní municí na taktické cíle se poprvé ujalo v Koreji. Neustále existovala nezbytná potřeba přesně určit polohu nepřátelských a vlastních jednotek, ale rychle létající proudové letouny se nad cílem míhaly vysokou rychlostí, a proto nemohly rozeznat spletité podrobnosti na zemi. V důsledku toho se až příliš často stávalo, že byly zásahy „krátké“, nebo pumy padaly na vlastní vojáky. Jedinou reakcí na tento problém bylo umístění nějakého pilota s rádiem na zem, odkud mohl vidět na frontové linie, který probíral cíle s operačním pozemním velitelem a pak na cíl naváděl útočící letoun. Tenhle koncept do jisté míry fungoval, ale měl jednu významnou nevýhodu – pozemní předsunutý letecký návodčí si nikdy nebyl skutečně jistý, že cíl, který označuje, je ve skutečnosti ten stejný „cíl“, jenž uviděl bojový pilot ze vzduchu. Zjevně v něm chyběl prvek pozitivní kontroly.

Řešení tohoto problému bylo poměrně jednoduché – posadit pilota do nízko a pomalu létajícího letounu a poskytnout mu neustálé rádiové spojení s vlastními pozemními jednotkami a s bojovým letounem. Poprvé se to vyzkoušelo na začátku korejské války v červenci 1950 s použitím věkovitého North American T-6 Texan jako vzdušné základny. Tento koncept vedl k založení 6147. skupiny taktického řízení, operující pod rádiovým volacím znakem „Mosquito“. Předsunutí letečtí návodčí Mosquita vybavení T-6 vyzbrojenými nakonec kouřovými raketami označovali po celé Koreji cíle pro bojové letouny letectva, námořnictva a námořní pěchoty, které útočily na nepřítele doslova jen několik metrů od vlastních jednotek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Operace Stepní požár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.