Báchorky blanického rytíře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Miloš Zapletal

Báchorky blanického rytíře – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nakreslil Jan Písařík

Text © Miloš Zapletal, 2018

Ilustrace © Jan Písařík, 2018

ISBN 978-80-204-4990-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5128-6 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5127-9 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5129-3 (Mobi)

Vnoučatům, která znají podblanický ráj – Pepemu, Anežce, Kristýnce, Matouškovi, Vikymu i těm, na která ještě čekáme, aby jednou mohla Báchorky blanického rytíře číst svým dětem a vnoučatům a vyprávět jim další. Třeba o tom, že ten blanický rytíř Prášil byl vlastně jejich praprapraděda…

Milé děti – a možná i dospělí!

V této knížce vypráví jeden blanický rytíř mnoho příběhů, které zažil při svých pochůzkách kolem bájné hory Blaník, v níž blaničtí rytíři přebývají. Tu a tam si něco vymýšlí – ne nadarmo se jmenuje Prášil. Dejte si na něj pozor! Některé jeho báchorky jsou docela strašidelné, takže by je měli poslouchat jen ti, kdo se moc nebojí…

Váš Miloš Zapletal

Jak jsem se dostal z Blaníku

Jak jistě víte, v bájné hoře Blaník podřimují blaničtí rytíři. Čekají, až naší zemi bude nejhůř, aby mohli přispěchat na pomoc. Každý rok o Velikonočním pondělí se hora otevře a blaničtí rytíři pod vedením knížete Václava vyjedou na koních a celý den trénují na Rytířské louce u Louňovic. Večer se vrátí do blanické sluje a bájná hora se opět uzavře.

Já jsem jedním z blanických rytířů a jmenuji se rytíř Prášil – rád totiž vyprávím, až se mi od pusy práší. V Blaníku máme ještě třeba rytíře Rezavce, Mečouna, Plecháče anebo Křivohuba.

Když jsem jednou o Velikonočním pondělí hlídal u otevřené blanické brány, aby se do Blaníku nedostal nikdo nepovolaný, uviděl jsem husopasku a požádal ji, aby nám poklidila v rytířské jeskyni, než se vrátí ostatní rytíři z velikonočních manévrů. Souhlasila a celý den uklízela po koních.

Za odměnu jsem jí dal pár koňských koblížků – ona se ale rozplakala a utekla. Řekl jsem si, že asi neví, v co se jí koblížky promění. Tak za ní běžím a křičím: „Husopasko! Namísto koblížků přineseš domů zlato!“ Ale kdepak husopaska! Pelášila k Načeradci a ani se neohlédla. Tu a tam jsem po ní našel odhozený zlatý koblížek, ale husopaska nikde.

Mezitím se setmělo a já nemohl najít cestu zpátky do Blaníku. Když jsem v noci za úplňku konečně dorazil k blanické bráně ve Veřejové skále, byla už zavřená. Nezbylo mi než hledat mezi velkými kameny starou tajnou chodbu, kterou kdysi nechal vyhloubit z Blaníku až na Pražský hrad kníže Václav. Jenže když jsem ji našel, byl jsem tak zmatený, že jsem se omylem vydal chodbou na druhou stranu, tedy ku Praze.

Bloudil jsem v ní celou noc a najednou narazím na dřevěné dveře. Opřel jsem se do nich vší svojí rytířskou silou, dveře povolily a já se ocitl v malé jeskyňce. Říkám si: „To bude asi blanická jeskynní předsíň.“ Když jsem z ní ale vyšel, vyrojila se kolem mě spousta lidí a hlavně dětí. Ukazovaly si na mě a křičely: „Hele, blanický rytíř!“ Hluk přivolal farmáře a ten se mě vyptával, kde se tu beru, kdo jsem a odkud přicházím.

„Inu z Blaníku, jsem blanický rytíř,“ povídám. „Trochu jsem zabloudil.“

„Tak když už jsi tady, povyprávěj dětem, jak ses k nám dostal,“ říká farmář. Nalil mi do měděného poháru medovinu a já vyprávěl o rytířské přehlídce pod Blaníkem, o husopasce z Načeradce i o tom, jak jsem v Blaníku zabloudil a tajnou chodbou přišel až sem. Děti poslouchaly, ani nedutaly.

Pan farmář mi nalil ještě jeden pohár a pak mě poprosil, abych vzal děti na blanickou rozhlednu, odkud je vidět široko daleko. Souhlasil jsem a sotva po hodině jsme se rozhlíželi z bájné hory po okolí. Dětem jsem vyprávěl, co jsem věděl i co jsem nevěděl.

„My blaničtí rytíři žijeme od pradávna v obrovské jeskyni v Blaníku. Čas nám tam ale plyne jinak než vám lidem. Co je u vás celý rok, je u nás jen jeden den. Blaník je slavná hora. Už před dvěma a půl tisíci roky tady postavili vaši dávní předkové kamenné hradiště, pak tvrz, a dokonce dřevěný hrad. To všechno my pamatujeme! Já jsem tehdy byl malý rytíř, páže. Měl jsem brněníčko, mečík i přilbičku. Ale to už je dávno,“ zasnil jsem se a zahleděl do dálky, až mi děti musely zaťukat na přilbici, abych pokračoval.

„No jo, no jo… A to víte, že se na Blaníku už několik staletí pořádají slavné poutě? A že z Blaníku kdysi odvezli velký kámen, který je v základech Národního divadla? Když tehdy kámen vylamovali, propadl se jeden kameník do tajemné blanické sluje, kam ani my nesmíme. Jen kníže Václav, anebo spíše svatý Václav, jak mu říkáte vy. Ve sluji se pod stropem vznášela krásná dívka, která uměla kouzlit. Tenhle kameník se díky tomu mohl setkat se slavnými postavami z české minulosti – například s Cyrilem a Metodějem, císařem Karlem IV. nebo s Janem Husem, kterého prý prohlásili za kacíře a upálili v cizí zemi.

Podívejte, támhle nedaleko jsou zámky Jemniště a Konopiště. Tam žil kdysi vévoda Ferdinand. Toho jsme neměli rádi, protože tady vystřílel skoro všechna zvířata. Tak jsme ho poslali do Sarajeva a tam zase zastřelili jeho. A támhle je starý hrad Český Šternberk. Už tam stojí šest set let! Pro nás rytíře to ale nejsou ani dva roky. Na druhé straně vidíte vrcholky Šumavy, a když se dobře podíváte tímto směrem, spatříte v daleké mlze dokonce i Prahu. My rytíři jsme si jednou zavolali pana Bystrozrakého a ten nám přiblížil Prahu tak moc, že jsme si ji mohli prohlédnout jako pod lupou. No a tady pod námi je Malý Blaník. Vidíte tu kruhovou zříceninu? A v ní ten obrovský smrk? O tom vám budu také vyprávět. Je velice tajemný!“

Blaník je doopravdy slavná hora. A tahle rozhledna je vidět ze širokého okolí. Až někdy budete v tomto kraji, určitě se tu zastavte. Rozhledna je symbolem Blaníku, tak si jí považujte stejně jako my.

Protože se už pomalu začalo stmívat, poslal jsem děti domů a o svých dnešních zážitcích jsem pak vyprávěl rytířům. Vyprávění se jim moc líbilo, a tak mi kníže Václav dovolil občas své nové přátele navštívit. Někteří rytíři se také chtěli podívat ven, hlavně rytíř Křivohub, který mě nikdy neměl moc v lásce – a ostatně já jeho také ne. Svatý Václav to však nikomu jinému nedovolil. „Stačí, když nám bude o svých pochůzkách kolem Blaníku vyprávět Prášil.“

Od té doby pravidelně chodím kolem a pozoruju, co se kde děje. Jsou to věru zajímavé věci! Jen dobře poslouchejte…

Kde se vzalo brnění

V Býkovicích žil kdysi kovář Svalovec. V malé vesničce pod Blaníkem koval koním podkovy, sedlákům vyráběl hřeby, krumpáče a další nářadí. Jednou se mu podařilo vykovat lopatu. Byla sice placatá, ale pořád moc těžká a Svalovec si řekl, že ji ztenčí. Bušil do rozžhaveného železa tak dlouho, až z něj byla úplná placka, dost možná první plech na světě. Uhasil ji ve studené vodě, aby se nepopálil, a z kovové placky udělal pořádnou lopatu.

Plech se mu ještě nikdy předtím vykovat nepodařilo. „Co by se z něj dalo ještě vyrobit?“ brumlal a bušil do plechu kovářským kladivem tak dlouho, až se plech zkroutil a vznikl z něj plechový válec. „Co s tím?“

Kovář si vzpomněl, že bojovníci se sekají meči, střílejí po sobě šípy a vůbec se všelijak mydlí. Napadlo jej tedy, že z plechového válce vyrobí ochranné oblečení. Udělal do něj otvory na ruce, válec trochu zohýbal a plechová vesta byla na světě.

Když tak to svoje plechové oblečení opracovával, narazil do železné hrany loktem a ten jej zabrněl tak moc, až se mu před očima udělaly mžitky.

„Musím dávat větší pozor,“ řekl si. „Jestli se ještě jednou bouchnu, bude mě brnět ruka celý den a nebudu moct dál pracovat.“

Zakrátko navštívil kováře Svalovce neznámý vysoký člověk. Kovář znal lidi ze širokého okolí, tohohle ale ještě nikdy neviděl. Příchozí jej požádal, aby mu vyrobil zbraně, a namaloval je kováři dřevěným uhlíkem na placatý kámen. Měly to být kovové špice k oštěpům, šípům a dalším zbraním.

„Odkud přicházíte, velký pane?“ opáčil kovář.

„Z Blaníku.“

„Jak z Blaníku?“

„Jsem ochránce této země. Žijeme v obrovské jeskyni a čekáme, až vás, obyčejné lidi, budou ohrožovat nepřátelé a budete potřebovat naši pomoc. Teď bychom ale potřebovali tvoji pomoc my, kováři.“

Svalovec neznámému muži pomoc samozřejmě slíbil. „Budeš mi ale mít čím zaplatit?“ optal se jej opatrně.

Obří člověk vytáhl měšec plný zlata a předal jej kováři. Ten málem oněměl.

Tu si neznámý povšiml železného oblečení na stěně.

„Co to tady máš, kováři?“

„Ukul jsem ze železa plech a vyrobil z něho oblečení. Budu je prodávat lidem, aby je chránilo před meči a šípy.“

Blanický ochránce povytáhl obočí, zpod pláště vylovil další, ještě větší měšec se zlatem a objednal u kováře nespočet železného oblečení.

„Nikomu ale o mně ani o mé zakázce neříkej, kováři!“

Svalovec mlčení přislíbil a pustil se do práce. Za pár dnů měl v kovárně zavěšených několik desítek plechových vest, kalhot i rukávů. Když večer vyprávěl ženě o svém vynálezu a té velké zakázce, paní kovářová se pokřižovala, sepnula ruce a pohlédla vzhůru: „Pán Bůh nám to zaplať!“

„Kdepak Pán Bůh, zaplatil mi ten cizinec,“ řekl kovář a poměřoval měšce se zlatem.

„Jestlipak mi také někdy ušiješ takové šaty – anebo jak tomu mám vlastně říkat?“ zeptala se žena.

Svalovec si vzpomněl, jak ho při práci brněla ruka. Napadlo jej tedy, že by se železné oblečení mohlo jmenovat brnění.

„Br… co?“ podivovala se kovářova žena.

„Brnění! Jako když tě brní ruka!“ vítězoslavně odpověděl Svalovec.

Za několik týdnů se blanický muž vrátil a železné obleky se mu moc líbily – i jejich název, který kovář vymyslel. Brnění naložili na vůz, který táhli dva voli. Byla to perná práce, protože brnění byla těžká, až je od námahy brněly ruce.

Vyrazili k Veřejové skále. Svalovec se podivil, proč před skálou zastavili. Blanický muž na ni poklepal holí, skála se rozestoupila a udivený kovář vjel s vozem do blanické jeskyně. Uvnitř pospávala spousta urostlých chlapíků. Tajemný blanický muž je probudil, rozdal jim brnění a zvolal: „Od této chvíle budeme my, blaničtí rytíři, nosit železné brnění!“

Kovář Svalovec slíbil, že o tajuplné blanické jeskyni nikomu neřekne. Za svůj slib dostal celou bednu zlata, kterou nemohl utáhnout málem ani pár volů. Naštěstí to bylo do Býkovic pod Blaníkem z kopce.

Blanický rytíř ho ještě varoval: „Jestli nás prozradíš, kováři, promění se ti zlato v koňské koblížky!“

Svalovec ale svůj slib dodržel a brnění pro blanické rytíře vyrábí snad dodnes.

Jak motýli roznesli po světě barevné pohádky

Vzpomínám si, že všichni motýli byli kdysi bílí. Před mnoha stoletími se jim ale neříkalo bělásci jako dnes. Byli to zkrátka jen motýli.

V Malovidech pod Blaníkem žil tenkrát malíř Štěteček. V těch dobách byla nouze o malířská plátna, a tak si řekl, že pomaluje křídla motýlům. Nedostávalo se mu ani barev – ty však sebral z duhy na obloze. Na větvičku si uvázal pár kočičích chlupů, máchl rukou k duze, chytil si modrou barvu a nakreslil na motýlky oblohu. Pak nabral zelenou barvu a namaloval strom, potom červenou, aby namaloval jablíčko. Nakonec si vzal trochu žluté a na motýlí obloze se najednou usmívalo sluníčko.

Všichni motýli kolem jeho chalupy byli pomalovaní jako v pohádce. Malíři Štětečkovi se to moc líbilo, a tak si řekl, že pár svých obrázků pošle do světa. Avšak všichni motýli se mezitím rozlétli. Natrhal tedy v lese motýlí květ, který mají motýli rádi, zahrál na píšťalu barevnou písničku a najednou se kolem něj slétl roj nových motýlů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Báchorky blanického rytíře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.