Roj

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Nick Webb

Roj – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nick Webb v nakladatelství

FANTOM Print

Roj

Válečník *

Vítězství *

* Připravujeme

ROJ

STARÁ FLOTILA 1

NICK WEBB

FANTOM Print

2018

Copyright © 2015 Nick Webb

Cover © Tom Edwards

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-759-4016-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8961-3 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8962-0 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

@fantom.print

1.

Sektor 521, 10 světlených let od prostoru Sjednocené Země

Můstek, ISS Kerouac

„Kapitáne, senzory zaznamenaly narušení metaprostoru. Upřesňuji frekvenci, abych to potvrdil. Patrně jen fantómový signál. Pravděpodobně gravitační čočka supernovy nebo něco podobného.“

Kapitán Disraeli usrkl ranní kávy a přikývl. „Asi bychom měli naši loď překřtít na ISS Lovec fantómů, ať je to oficiální.“

Senzorový důstojník se uchechtl. „Ano, pane.“

Kapitán těžkého křižníku ISS Kerouac si dopřál další doušek kávy. Měl za sebou mizerný den i bez metaprostorových fantómů.

Pro začátek zjistil, že kvůli nedávné ekonomické bublině na trhu s realitami na Britannii přišel o téměř půl milionu kreditů, které investoval do plážových pozemků. Při té vzpomínce zavrtěl šedivějící hlavou. Na předčasný důchod může zapomenout.

Potom zjistil, že brzy přijde o svého šéfinženýra a nejlepšího přítele, kterého čekalo přeložení. Na něco takového by měl být každý důstojník IDF, Integrovaných obranných sil, připravený, ale i tak to byl šok, protože admirál Yarbroughová mu slíbila, že důstojníky na jeho lodi minimálně rok obměňovat nebude. Zatraceně, snad nebude muset na hlídkovou plavbu do hlubokého vesmíru letět s ustrašeným novopečeným poručíkem, který právě vylezl z IDF Akademie.

Jeho odpověď admirálu Yarbroughové nebyla zrovna profesionální a ta stará válečnice se mu určitě postará o nějakou byrokratickou odvetu.

Nejhorší však bylo, že se svou výkonnou důstojnicí prohrál pátou partii Kluger’s Square za sebou. Komandér Goodingová byla baculatá zrzka a pronikavě se smála pokaždé, když vyhrála nebo jí něco připadalo jen trochu vtipné. Disraelimu ten zvuk neuvěřitelně lezl na nervy a vzbuzoval v něm spalující touhu strčit si do pusy blaster a se vším skoncovat.

Ona však nebyla až tak zlá. Ve skutečnosti to byla ta nejlepší výkonná důstojnice, kterou kdy měl. Profesionální, přátelská a velmi schopná.

Ale svatá matko Stalinova, ten strašný smích.

Zamračený Disraeli se otočil v křesle, hrnek stále v ruce, a podíval se na senzorového důstojníka. „Podporučíku, jak jste na tom se senzorovým průzkumem?“ zeptal se mezi doušky.

Mladík, který teprve nedávno dostudoval IDF Akademii, pokýval hlavou. „Už je téměř hotový, pane. Na metaprostorových senzorech žádné anomálie a na všech EM frekvencích je ticho. Narušení metaprostoru, které jsme zaměřili, musela být falešná odezva v našich senzorech.“

Toto cvičení na můstku prováděli třikrát denně každý den posledních šest měsíců jejich současné mise ‒ obávaného hlídkování na hranici v hlubokém vesmíru. Byl to nejnudnější a nejzbytečnější úkol, jaký mohl moderní těžký křižník třídy Pulsar dostat. Na hlídky by se měly posílat staré průzkumné křižníky, nebo možná lodě ze Staré flotily. Nešlo o misi hodnou prvotřídního válečného plavidla s pancéřováním z chytré oceli a petawattovými laserovými bateriemi.

Zmíněná hranice byla hranicí jen podle jména. Na druhé straně pravděpodobně vůbec nic nebylo. Jen další hvězdy, mlhoviny, mezihvězdné plyny a prach. A většinou jen prázdno.

Jenže oni tam venku stále byli. Někde. Nebo to přinejmenším tvrdila stále platná vojenská doktrína.

Oni byli Roj. Nikdo nevěděl, jak si sami říkají, a lidstvo přirozeně přišlo se spoustou přezdívek, urážlivých i výstižně popisných. Světlušky, Zelenáči (patrně odkaz na zelené mužíčky) a Duchové spolu s mnohem barvitějšími jmény jako Sráči, Krysomrdi a Zmrdoboti a pár dalšími, která by on sám nedokázal zopakovat bez začervenání.

Urážky si zasloužili. Země, kterou před pětasedmdesáti lety málem zničili, byla pomníkem jejich krutosti.

Roj zmizel stejně náhle, jako se objevil. Integrované obranné síly Země od té doby stály na stráži, nepolevovaly v ostražitosti a hlídaly lidstvo pro případ, že se Roj vrátí. V následujících dekádách rekonstrukce a prosperity však strach z Roje zeslábl. Někteří lidé dokonce zpochybňovali jeho existenci. Posledně jsme je přece porazili, ne? Možná jsme je porazili úplně. Permanentní exterminace.

„Děkuji, podporučíku.“ Disraeli se otočil k navigační stanici, která zabírala třetinu můstku. „Až dokončíme senzorový průzkum sektoru 521, připravte k-skok do sektoru 522.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila hlavní navigátorka, postarší žena, která také brzy odejde do výslužby. Kapitán Disraeli na ni uznale kývl, navigátorku měl rád. Připomínala mu jeho babičku, než zemřela. Upjatá, svědomitá, ale dokázala klít jako námořník, když její asistent udělal sebemenší chybu ve výpočtech.

Disraeli zvedl hlavu, což počítač identifikoval jako gesto, které předchází oslovení osoby v jiné části lodi. „Disraeli komandéru Goodingové. Hlaste se na můstku.“

Výkonná důstojnice se objevila o pár minut později, při vstupu na můstek zasalutovala mariňákům na stráži. Můstek se logicky nacházel ve středu obrněného trupu, místo aby trčel z lodi jako stará plechovka na plotě připravená pro mimozemšťany, kteří si na ní budou chtít procvičit střelbu.

„Volal jste, pane?“ Komandér Goodingová zaujala své místo uprostřed operačního centra.

„Chystáme se provést k-skok do dalšího sektoru.“

„No, už bylo na čase. Myslím, že v sektoru 521 jsme se bavili příliš dlouho. Mám svolat lodníky, kteří se vyrazili pobavit do přístavu?“ Mrkla na kapitána, který se přinutil upjatě usmát. Komandér Goodingová vtipkovala neustále, a přestože mu tím ve skutečnosti příšerně lezla na nervy, před posádkou to najevo dát nemohl. A navíc to myslela dobře.

„Přesně tak, komandére. V sektoru 522 bychom však neměli být tak lehkovážní, protože musíme splnit důležitou ‒“

„Pane! Mám…“ zavolal hlas, který se hned odmlčel.

Disraeli otočil hlavu k senzorové stanici, odkud zavolání přišlo. „Ano?“

Podporučík zmateně naklonil hlavu a studoval data ze senzorů. „Omlouvám se, pane. Zdálo se, že tu máme masivní kvantovou fluktuaci ve vakuové energii na pozadí, ale už to zmizelo. Spouštím diagnostiku, mohlo by jít o další problém s našimi senzory.“

Disraeli se otočil zpátky ke své výkonné důstojnici. „No, tohle patrně byla ta nejvíce vzrušující událost za posledních několik týdnů.“ Na můstku se ozvalo několik uchechtnutí. S ohledem na předchozí fantómový signál z metaprostoru však falešná fluktuace působila podezřele. Ale o to se zvládne postarat Goodingová, zatímco její kapitán se vydá na ošetřovnu. „Převezměte další směnu, komandérko. Dnes odpoledne mám schůzku s doktorem, kterou nechci propásnout.“

„Ano, pane. Chystá se vás doktor Evans znovu nařknout z hypochondrie?“

„Snad ne, ale říkal mi, že pátá návštěva je zdarma, a já se toho chystám využít.“ Mrkl na ni. Goodingová nemusela vědět o desetiletém trápení s rigelskými bradavicemi. Hlavním důvodem bylo, že jediné místo, kde se daly chytit, byla čtvrť červených luceren v Nové Bombaji na Rigelu III.

Disraeli se zvedl, vzal si svůj hrnek s kávou a zamířil ke dveřím, kde ledabyle zasalutoval mariňákovi.

Pak se zastavil uprostřed kroku, znehybněl a položil dlaň na stěnu. Cítil jemné vibrace.

Vibrace, které by tu být neměly.

„Pane?“ Výkonná důstojnice k němu přistoupila s tázavým výrazem ve tváři.

„Podporučíku,“ řekl kapitán Disraeli. „Jaký je stav diagnostiky?“

Mladíkovy prsty se rozletěly po konzoli. „Je hotová, pane. Všechny systémy fungují v rámci parametrů.“

Vibrace zesílily. Teď už je cítila i výkonná důstojnice a zbytek posádky, viděl jim to ve tvářích.

Disraeli se rychle vrátil ke své stanici. „Kompletní senzorový průzkum! Chci vědět, co to k čertu je.“ Zvedl hlavu „Strojovno, Disraeli. Co se to sakra děje? Zapomněli jste mi snad říct o zkoušce motorů?“

Vibrace zesílily v otřesy.

„Ne, pane,“ odpověděla šéfinženýr.

„Tak co to s námi u všech čertů třese?“

Na druhé straně spojení se rozhostilo ticho, a než mohl šéfinženýr odpovědět, z jedné senzorové stanice se ozval divný zvuk. Podporučíkova tvář zesinala a ze rtů mu uniklo zachroptění. Roztřesenou rukou ukázal na konzoli.

„Podporučíku?“

Mladík poslal data ze své konzole na velkou holoobrazovku na pravé stěně.

Kapitán Disraeli se otočil, podíval na obrazovku a upustil hrnek, který se rozbil o podlahu uprostřed kouřící kaluže.

„Svatá matko Boží!“

2.

Sektor Veracruz

Operační centrum, hvězdná základna Heroic

Admirál Ryten se na zprávu zamračil, než datapad odložil. Bylo to velmi neobvyklé, ale podle toho, co o kapitánu Disraelim slyšel, ho to až tak moc nepřekvapilo. Ten muž opakovaně pohrdal autoritami, stejně jako předpisy a procedurami. Patrně kvůli tomu ho admirál Zingano vykázal z centra na periferii, kde starého kapitána pověřil hlídkováním.

„Praporčíku Taylorová, prosím, zkontrolujte datové záznamy za posledních 48 hodin. Je možné, že se jejich pravidelná hlášení ztratila v tom byrokratickém hnoji, kterým se musíme brodit.“

„Ano, pane,“ řekla praporčík Taylorová. „Já však osobně kontroluji každou zprávu, která k nám od hlídek z okrajových sektorů přijde. Mohu vám potvrdit, že už se dva dny neohlásili.“

„Bylo v jejich posledních hlášeních něco neobvyklého?“

Praporčík Taylorová zavrtěla hlavou. „Ne. Dokončili skenování sektoru 520 a provedli k-skok do sektoru 521. Tehdy jsme o nich slyšeli naposled.“

Admirál Ryten zabubnoval prsty o stůl. Zatraceně. Kapitán Disraeli možná standardní předpisy flotily ve velké úctě neměl, ale podle Rytenových informací denní hlášení nikdy nezmeškal. Navíc to ani nebyla jeho práce. Hlášení měla na starost výkonná důstojnice. Ryten s ní sloužil a ona by nikdy hlášení nezmeškala. Komandér Goodingová pro papírování prakticky dýchala.

„No dobře. Pokud se neozvou v dalších pěti hodinách, pošlete za nimi průzkumnou loď.“

„Ano, pane.“

3.

Sluneční soustava, orbita Země

Vesmírná stanice Valhalla

Kapitán Tim Granger zavrtěl hlavou. Nemohl tomu uvěřit. Po tak dlouhé době, po tolika letech věrné služby. Všechny ty medaile a ocenění ‒ odznaky a stužky, které mu zdobily hruď ‒ neznamenaly vůbec nic.

Chtěli mu ji sebrat. Zatraceně, oni už to vlastně udělali.

„Admirále Yarbroughová, já tomu nerozumím. Constitution by podle původního plánu neměla být vyřazena ze služby ještě dalších pět let.“

Štíhlá šedovlasá žena Grangerovi pokynula, ať se posadí. On však v tichém vzdoru zůstal stát, za což si od admirála vysloužil nepatrné povzdechnutí. Zněla jako unavená učitelka a to ho popouzelo ještě víc.

„Time, vy víte, jak dlouho už stará dáma slouží. Je mi líto, ale Nejvyšší velení se rozhodlo ‒“

„Nesmysl,“ přeruší ji Granger. „Je ve stejně dobrém stavu jako kterákoliv jiná loď ve flotile. Proč Constitution? Proč teď? Zatraceně, Vicky, já ‒“

„Time, rozhodnutí již padlo.“ Když polohlasně zaklel, Yarbroughová sebou trhla. „Podívejte, dělala jsem, co se dalo. Pokoušela jsem se to odsunout na další rok, ale oni to nedovolili.“

Granger zíral na fotky na stěnách. Admirál Yarbroughová, jak si potřásá rukou s různými členy vlády ‒ byla tam i prezidentka Averyová ‒ oblíbená místa, která navštívila na dovolené, a samozřejmě i překrásné fotografie lodí, na kterých dříve velela, včetně ISS Legacy a ISS Baltimore. Majestátní lodě, stejně jako jeho milovaná Constitution. Jeho domov.

„Byla to Eagletonova komise, že ano? Tlačí na škrty ve flotile a velení usoudilo, že nejsnáze ušetří sešrotováním Constitution.“

„Nebudu předstírat, že jim dokážu číst myšlenky…“ Když na ni Granger vrhl skeptický pohled, zmlkla. „Ale patrně máte pravdu.“

Granger se konečně posadil, ztěžka se svalil do křesla naproti Yarbroughové. Vzpomínal, jak ve stejném křesle seděl před patnácti lety, když přebíral velení staré dámy. Constitution byla stará už tehdy. Sakra, ona byla stará už během Rojové války před sedmdesáti lety.

Jenže tenkrát lodě stavěli pořádně, aby něco vydržely.

Povzdechl si a hledal správná slova. Nic ho však nenapadlo, a proto se uchýlil k nostalgii. „Když jsme studovali na Akademii, všechno bylo jiné. Pamatujete si komodora Vickerse?“

Yarbroughová se usmála. „Jak bych na něj mohla zapomenout. Bylo mu pětadevadesát a stále vyučoval orbitální taktiku.“

Granger si promnul bradu, drsnou kvůli vynechanému rannímu holení. „Na Akademii jsem nastoupil o rok dřív než vy, tak jste to možná nezažila. Vickers k nám jednou vtrhl do třídy, mával holí, tloukl s ní do stolů a tabule a křičel, že Roj zahájil další invazi.“ Yarbroughová se začala smát, a než to Granger mohl dopovědět, rozesmál se také.

„A pak spustil požární poplach,“ dokončila historku. „Evakuovali polovinu Akademie, než se zjistilo, co se děje. Ano, pamatuji si to. Kdo by na tohle mohl zapomenout?“

Granger si otřel oči. „Přesně tak, kdo by na to mohl zapomenout. Ukázalo se, že šel po chodbě a zaslechl archivní tiskové prohlášení, které přehrávali na hodině dějepisu. Myslel si, že poslouchá živý přenos.“

Admirál Yarbroughová vstala a ze skříňky za stolem vytáhla malou láhev a dvě sklenice. Jednu nabídla Grangerovi a ten přikývl. „Chudák starý. Asi ho to k smrti vyděsilo. Nezemřel o pár let později?“

„Zemřel.“ Granger polkl trochu pití, které mu nabídla, a zamračil se. Jack Daniels. Sakra, otevřela kvůli němu kvalitní whisky. Zakašlal a znovu sebou trhnul. Poslední dobou kašlal častěji a někdy to bolelo. Asi by si měl dohodnout schůzku s doktorem Wyattem. „Ale víte, proč k tomu došlo? Komodor Vickers tam byl. Myslím tam. Byl dost starý, aby sloužil během Rojové války. Věděl, jaké to je. Akce. Nebezpečí. Ztráty. Byl to zatracený válečný hrdina. Než dostali jeho lehký křižník, zničil půl tuctu bitevních lodí Roje a pak se tři dny na vysoké orbitě vznášel jen ve skafandru, než ho lodě IDF našly. Připomínám, že tehdy se skafandry navrhovaly na jednodenní pobyt ve vakuu.“

„Byl to vážně houževnatý starý parchant.“ Admirál Yarbroughová vypila vlastní sklenici a zamrkala.

Granger se na ni díval a přemýšlel, jestli je na straně Nejvyššího velení a zda se opravdu snažila odložit vyřazení Constitution. „A víte, co by řekl Eagletonově komisi?“

„Co si vzpomínám, on politiky v lásce neměl,“ řekla Yarbroughová a nalila si do sklenice další dva prsty jantarové tekutiny.

„Vickers by se dobelhal do sálu Kapitolu, přetáhl by pár senátorů po hlavě holí a dal by všem přednášku o neustálé obezřetnosti a připravenosti. Kdyby věděl, jak velké škrty prosazují ve flotile, otáčel by se kvůli tomu v hrobě.“

„No, od konce války uplynulo sedmdesát let a Roj od té doby nikdo ani nezahlédl. Nenašli jsme po něm sebemenší stopu. Je přirozené, že lidé polevují v ostražitosti. Zatraceně, bylo by to přirozené už před čtyřiceti lety.“

„Přirozené a stupidní.“ Granger dopil whisky a poslal po stole sklenici zpátky k admirálovi Yarbroughové. „Oni tam jsou, Vicky, a my si stahujeme kalhoty a užíváme si v domnění, že se na nás nikdo nedívá.“

„No, v tom případě doufám, že Krysomrdi nejsou šmíráci,“ mrkla na něj.

Granger si odfrknul a kopnul do sebe druhou sklenici, když mu ji dolila. „My tu válku nevyhráli, protože bychom byli silnější než oni, Vicky. Nevyhráli jsme, protože bychom byli lepší nebo chytřejší. Vyhráli jsme, protože jsme měli štěstí. Vyhráli jsme, protože oni se z nějakého neznámého důvodu stáhli. Kdyby to neudělali, ze Země by se stal hřbitov a všechny naše kolonie by byly zničené. Pokud se znovu vrátí, opravdu si myslíte, že budeme mít znovu štěstí? Pokud nebudeme připravení…“

„Souhlasím, Time,“ přerušila ho Yarbroughová. „Ale tahle rozhodnutí jsou nad mojí platovou třídou. Právě teď nemůžeme udělat nic víc, než jít dál.“ Podívala se na něj a zamračila se. „Podívejte, oni se vás nesnaží poslat do výslužby. Proboha, vždyť je vám jen čtyřiašedesát. Proč se chováte, jako by to byl váš pohřeb? Jsou další velitelské pozice, na které ‒“

„Ale žádná loď nebude jako Constitution.“ Granger vstal. „Ne jako stará dáma. Té se nic nevyrovná. Ona je třída sama o sobě.“

„Je to přestárlý kolos z náhradních dílů a s mizernou posádkou, Time! Je poslední lodí ze Staré flotily, všechny zbývající byly zakonzervovány nebo zničeny. Už přesluhuje. Nastal její čas. Žádný mladý důstojník, co má všech pět pohromadě, by nežádal o umístění na staré dámě.“

Granger si nalil třetí sklenici, podržel ji proti zářivce ve stropu a díval se, jak se modré světlo odráží od jantarové kapaliny. „Já to udělal. Bylo to mé druhé umístění, když jsem byl před čtyřiceti lety ještě praporčík, a když kapitán Adams odešel o patnáct let později do výslužby, hned jsem skočil po šanci se vrátit.“

Yarbroughová se na něj pochybovačně podívala. „Přeřadili vás tam, protože po tom, co jste provedl, by vám velení jinou loď nesvěřilo.“

„Jak se opovažujete…“ zavrčel Granger. Zatraceně, alkohol ovlivnil jeho verbální filtr. Měl by odejít.

„Jak se já opovažuji?“ Admirál Yarbroughová vstala. „Time, v posledních letech jsem k vám byla víc než vstřícná. Mnoho věcí jsem přehlížela. Kryla jsem vás. Dala jsem vám šanci, kterou byste od nikoho jiného nedostal. A pak mi do očí řeknete tohle? Jak se já opovažuji?“

Granger se na ni mohl jen mračit.

„Vypadněte z mojí stanice,“ řekla admirál Yarbroughová důrazněji, než měla v úmyslu, ale její tvář se po chvíli trochu uvolnila. „Hlaste se do dvou týdnů s Constitution na Lunární základně, kde bude vyřazena ze služby. Bude to pěkný obřad. Hodnostáři, historici, celebrity… a tak podobně. Bude se vám líbit. Připravte si dvouminutový proslov. Dopřejete si pár drahých delikates. Potřesete si pár rukama. Trochu se opijte. A až to všechno skončí, budeme moct probrat vaše další umístění.“

„Projevy nesnáším.“

„Tak vám jeden napíšu. Odchod.“

„Madam.“ Granger ledabyle zasalutoval a zamířil ke dveřím.

„Time?“ zavolala admirál Yarbroughová, když překračoval práh. Otočil se. „Nebude to tak zlé. Jedna z těch nových fregat, které se zrovna staví v loděnicích, se vám bude líbit. Jsou rychlejší než všechny staré rachotiny z minulého století.“

Granger s křečovitým úsměvem přikývl. Nic víc dělat nemohl.

Věděl, že kdyby znovu promluvil, trpce by toho litoval.

4.

Sektor Veracruz

Hvězdná základna Heroic

Při stavbě hvězdné základny Heroic se důraz kladl především na jednu věc ‒ na neproniknutelnou obranu. Když skončila Rojová válka, nově sjednocené vlády přísahaly, že už se nikdy nenechají zastihnout nepřipravené, a souběžně s obnovou měst na Zemi spustily kolosální stavební program. Největší prioritu měly předsunuté obranné základny na okraji území Sjednocené Země ve směru, z kterého přiletěl Roj. Patřila mezi ně i hvězdná základna Heroic.

Admirál Ryten procházel labyrintem chodeb i dlouho poté, co začala noční směna. Přejížděl rukama po stěnách a přes dlaně cítil každý pulz, otřes a vibraci z přilétajících a odlétajících lodí, elektráren hluboko v nitru základny i dusotu bot mariňáků, kteří o dvě patra výš hráli basketbal.

Základna Heroic byla jako malé město vyzbrojené desítkami taktických jaderných torpéd o síle několik megatun a stovkami elektromagnetických děl a laserových věží. Flotila Roje se přes sektor Veracruz nedostane, a pokud ano, draze za to zaplatí.

Admirál bloumal chodbami, protože měl starosti. Průzkumná loď odletěla před čtyřiadvaceti hodinami a už se nevrátila. Neposlala ani žádnou zprávu. Bylo to podezřelé. Průzkumná loď byla velmi malá a rychlá, a pokud by se na místě dostala do potíží, mohla okamžitě provést k-skok zpátky na Heroic a vyhlásit poplach.

Něco bylo špatně, ale co s tím mohl dělat? Poslat další průzkumnou loď a ztratit další tucet lodníků?

Ale Roj přece zmizel.

Ryten patřil k několika vysoce postaveným důstojníkům, kteří před pěti lety mohli nahlédnout do přísně tajné zprávy IDF. Právě na základě této zprávy Eagletonova komise požadovala razantní snížení vojenských výdajů. Důkazy byly nevyvratitelné. Všechna doupata Roje, i ta hluboko na jejich území, byla úplně opuštěná. V podzemních městech nezůstal jediný obyvatel.

Velení IDF ze získaných informací usoudilo, že všechny zabila nějaká nákaza, i když to se kvůli chybějícím tělům prokazovalo jen těžko. Faktem však zůstávalo, že Roj zmizel.

Jak se Ryten chodbou přibližoval k jádru stanice, cítil sílící vibrace elektrárny. Když zatočil k operačnímu centru, u vchodu mu zasalutovali dva mariňáci.

„Už něco víme, praporčíku Taylorová?“ zeptal se ženy u komunikační stanice.

„Ne, pane. Neozvala se ani průzkumná loď, ani Kerouac.“

Ryten chvíli bubnoval prsty o stůl, než došel k rozhodnutí. „No dobře. Připravte hlášení pro IDF CENTCOM. Pošlete jim detailní popis situace a požádejte je o radu.“

„Myslíte si, že je to Roj?“

Ryten zavrtěl hlavou. „Ne. Máme důvod věřit, že ten už hrozbu nepředstavuje. Ale Ruská konfederace?“

„Snad si vážně nemyslíte…“ Praporčík Taylorová se zarazila, ale Ryten za ni myšlenku dokončil.

„Že by si Rusové troufli něco začít? Naši plánovanou expanzi blokují už desítky let. Pokaždé, když v Radě Sjednocené Země navrhneme novou osadu, oni ten návrh vetují. Začínám si říkat, jestli ti parchanti nemají s našimi pohraničními sektory své vlastní plány. Mnoho obyvatelných planet, kde můžou těžit zdroje a budovat osady. Něco mi říká, že Kerouac možná zakopl o jeden z jejich tajných projektů.“

Taylorová se kousla do rtu. „Po tak dlouhé době? Nemohu uvěřit, že by riskovali válku kvůli něčemu tak malichernému jako nerostné zdroje a území.“

„Oni se na to připravují celé roky. Podkopávají vládu Sjednocené Země, navrhují zbytečné předpisy a byrokratické postupy, zakládají nové kolonie a budují vlastní flotilu nezávislou na IDF. Stejně se chovají už stovky let. Nikdy se nezmění.“

Ryten se zarazil a podíval se na své stanici na stav elektrárny. Jako by mu četla myšlenky, praporčík Taylorová se zeptala: „Ve strojovně dnes v noci probíhá nějaký test?“

„O žádném nevím. Takže se mi to nezdá? Vy to cítíte také?“

Chvění zesílilo. Podobalo se to obvyklému hukotu motorů na hvězdné lodi, jen to bylo nepatrně silnější.

Ryten zvedl hlavu, aby promluvil do interkomu. „Strojovno, stalo se něco s elektrárnou?“

„Ne,“ pane,“ přišla odpověď. „Vypadá to, že došlo k výkyvu fáze reaktoru. Pravděpodobně kvůli tomu cítíme ty otřesy. Pokoušíme se najít zdroj.“

„Děkuji, poručíku.“ Ryten se otočil zpátky k praporčíku Taylorové. „Vzbuďte hlavního inženýra. Ať se okamžitě hlásí ve strojovně.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila Taylorová, než rozkaz splnila. „Myslíte si, že to souvisí se zmizelými loděmi?“

Pláty podlahy se otřásaly tak silně, že je slyšel. „Nevím, ale pokud ano, chci být připravený.“

5.

Lagrangeův bod L-2, Země

Konferenční místnost, ISS Constitution

Kapitán Granger vzhlédl od konferenčního stolu, rozhlížel se po místnosti a skrýval svůj vztek před stejně pobouřenými důstojníky.

„To je skandální. Proč teď? Proč prostě nepočkají na původně dohodnuté datum?“ Grangerův výkonný důstojník Haws, postarší šedivějící komandér, ze kterého byla cítit noční samoléčba, zabušil pěstí do stolu. Uniformu měl neupravenou. Alespoň si na schůzku nepřinesl láhev.

„Já vím, Abe. Pořádně to smrdí. Jenže rozkazy jsou rozkazy.“

„Oni ji prostě sešrotují? Mé dítě přece sešrotovat nemůžou,“ ozvala se šéfinženýrka komandér Rayna Scottová, menší žena středního věku, jejíž uniformu tvořil modrý overal neustále umazaný od oleje. Mastnou rukou si prohrábla blond vlasy. Nedalo se odhadnout, jestli za šedivé konečky mohl její věk nebo práce.

„Je to ironie, ale to by bylo příliš drahé. Byrokrati však dokázali vytáhnout peníze ze Smithsonova institutu, aby mohli Constitution přestavět na muzeum.“

Kolem stolu zavládlo ticho. Několika důstojníkům spadla brada. Komandér Scottová si dlaní zakryla tvář.

Ticho vulgární poznámkou rozbil komandér Haws. „Co je to za zasranou kravinu? Muzeum? Oni chtějí ze staré dámy udělat zatracený muzeum?!“

Granger vážně přikývl. „Pochopil jsem to tak, že ji permanentně zaparkují na vysokou orbitu jen pár kilometrů od stanice Valhalla. Vzhledem k tomu, kolik teď v novém křídle postavili obchodů… no, bude to pro turisty ‒“

Hawsovo pohrdavé odfrknutí po slově „turisti“ Grangera na chvíli umlčelo, než zaskřípal zuby a na všechny se zamračil. „Podívejte, lidi, mně se to nelíbí o nic víc než vám.“ Podíval se na strop, který byl na několika místech zrezivělý. „Stará dáma je můj domov. Svou službu ve flotile jsem zahájil na Constitution a mám v úmyslu na ní i skončit. Jen ne takhle.“

Komandér Scottová si odkašlala. „Kapitáne, vadilo by vám, kdyby došlo k nečekaným problémům s motory?“

„Cože?“ Granger naklonil hlavu. Komandér Scottová se během ranního briefingu o ničem nezmínila.

„No, chci říct, co kdybychom kvůli přetrvávajícím nevysvětlitelným problémům s motory nebyli schopni doletět k Lunární základně včas? Museli by upravit harmonogram a my všichni víme, jak dlouho by trvalo, než by všechny ty senátory a vážené hosty znovu dostali na jedno místo.“

Rty kapitána Grangera se roztáhly v úsměvu. Haws si znovu odfrkl, ale tentokrát to znělo souhlasně.

„Rayno, já…“ začal Granger, ale při pohledu na její smrtelně vážnou tvář se zarazil. „Jste poklad. Ale ne, obávám se, že tomuhle neutečeme. Nastal čas se rozloučit. Vy všichni budete přeloženi.“ Granger se otočil na komandéra Hawse. „Až na tebe, Abe. Předpokládám, že ty od nich přijmeš nabídku předčasného odchodu do výslužby.“

„To dřív v pekle…“ zabručel Haws, ale Granger ho domluvit nenechal.

„Mohu vás všechny ujistit, že ode mě dostanete nejlepší doporučení.“ Každému z nich se podíval do očí. Výkonnému důstojníkovi, drobné umazané šéfinženýrce a CAGovi Tyleru Pierceovi, který se jen mlčky mračil. U stěny stáli velitel operací plukovník Hanrahan, který měl na povel prapor mariňáků, a hlavní lékařský důstojník doktor Wyatt. Půl tuctu dalších mužů a žen mu pohled oplácelo od stolu. „Bylo mi ctí s vámi všemi sloužit, potížisty a mrzouty nevyjímaje,“ dodal s mrknutím.

Kapitán Granger vstal a ostatní ho napodobili.

„Ještě jedna věc. Přibíráme novou důstojnici. Komandér Shelby Proctorová bude dohlížet na, ehm, přestavbu Constitution. Po zbytek našeho pobytu bude mít řídící pravomoci. Počkej, Abe.“ Granger výkonného důstojníka chytil za loket. Haws se celý napjal, když uslyšel o řídících pravomocích. „Vy všichni jí ochotně ustoupíte. Chápete, musíme naši loď připravit pro turisty,“ dodal s odporem, který nedokázal zakrýt.

„Jen přes moji mrtvolu,“ zavrčel Haws. „Výkonným důstojníkem jsem já, Time.“

„Přál bych si, aby to bylo jinak, Abe,“ povzdechl si Granger. „Opravdu. Jen… dejte jí šanci. Ať na naše poslední týdny tady můžeme být hrdí.“

Granger byl unavený. Nikdy dřív se tak unaveně necítil, dokonce ani během krátké bitvy s rakovinou před pěti lety. Částečně se mu ulevilo, že odchází.

Důstojníci opustili místnost. Jako poslední odešli Granger a Haws, který zabručel: „Tak přesně to mám v plánu.“

6.

Sluneční soustava, orbita Země

Vesmírná stanice Valhalla

Admirál Yarbroughová se z okna dívala na tanec přilétajících a odlétajících lodí a modrou skleněnku Země v pozadí. Většinou šlo o nákladní lodě a osobní transportéry, ale pluly mezi nimi i velké turistické lodě, které buď mířily k vnějším měsícům, nebo k některé z hrstky planet, které lidé kolonizovali v oblasti několika set světelných let kolem Země. Pravděpodobně na Mercii, kterou spravovala britská vláda, nebo do americké kolonie Jefferson.

Kolonie. Většina kolonií teď byla větší než jejich správcovské státy na Zemi. Sakra, Jefferson už měl tři miliardy obyvatel. A Merida v sektoru Veracruz? Téměř čtyři miliardy. Ta zašla dokonce tak daleko, že vyhlásila formální nezávislost na Mexiku, a to s tím nemohlo nic dělat, protože se po Rojové válce nikdy plně nezotavilo.

Zabzučení od stolu oznámilo příchod IDF zprávy. Admirál zapnula obrazovku a přečetla si ji.

Odesilatel: Flotilní admirál Zingano, CENTCOM

21. říjen 2650

Příjemce: Admirál Yarbroughová

Vicky, ze sektoru Veracruz dostáváme podezřelá hlášení. Několik koloniálních transportních lodí nedorazilo na Meridu a nehlásí se. Sektor Veracruz je blízko prostoru Ruské konfederace a CENTCOM má obavy, že prezident Malachov odsouhlasil tajnou operaci, která má rozšířit ruský vliv v oblasti. Vyšlete do sektoru Veracruz několik výzvědných lodí a zjistěte, co se děje. Pokud se Rusové budou chovat nepřátelsky, nezasahujte. Diplomati včetně velvyslance Volodina mi tvrdí, že se nemáme čeho obávat, ale prověřte to i tak.

Bill

Zatraceně. Rusové. Díky šťastné náhodě byl jejich prostor nejhorších škod Rojové války ušetřen. Kontinentální Rusko trpělo téměř stejně jako Severní Amerika, ale ruské kolonie pozornosti Roje nějak unikly. Možná byly příliš malé, aby si jich všimli. Nebo možná zápach vodkou nasáklých dělníků probublal do atmosféry a zaútočil na čichové orgány vetřelců.

V každém případě to vypadalo, že lidé v sektoru Veracruz potřebují asistenci IDF. Proč ale Zingano neposlal žádost na Heroic? Admirál Ryten byl blíž a mohl by lodě vyslat rychleji než ona.

Možná zrovna neměl k dispozici žádné výzvědné lodě. Vojenské škrty Eagletonovy komise nešetřily nikoho, pocítila je dokonce i tajná služba IDF. Ryten by však měl mít přinejmenším pár průzkumných lodí. Korvetu nebo člun. Prostá metaprostorová zpráva by se k Rytenovi dostala rychleji než několik výzvědných lodí, i když ty novější dokázaly k-skoky překonat jeden světelný rok už za hodinu.

Admirál vzhlédla a promluvila do interkomu. „Poručíku Aeliane, připravte výzvědnou loď a dostavte se za dvacet minut do mé pracovny.“

„Ano, madam,“ přišla krátká odpověď. „Problémy?“

„Doufám, že ne. Ztratili jsme kontakt s několika koloniálními transportními loděmi v sektoru Veracruz.“

„Proč tam někoho neposlali z hvězdné základny Heroic?“

Dobře, nezbláznila se. Smysl to nedávalo ani Aelianovi. „Je to rozkaz z CENTCOMu, poručíku. Za dvacet minut.“

7.

Lagrangeův bod L-2, Země

Kapitánova pracovna, ISS Constitution

„Komandér Shelby Proctorová se hlásí do služby, pane.“

Kapitán Granger se přinutil usmát a snažil se během zvedání z křesla nezasténat. Zatraceně, vážně by potřeboval začít cvičit. Jeho břicho tlačilo na uniformu a napínalo knoflíky. Práce za stolem ho nakonec zabije. A z nějakého důvodu měl pocit, jako by mu někdo vyždímal plíce.

„Vítejte na palubě, komandére.“ Granger ji změřil pohledem. Mladá. V kondici. Na začátku středního věku. Černé vlasy, ale bledá pleť. Asiatka? Ne. No, možná jeden nebo dva asijští předci v dávné minulosti. „Ukázal vám Haws vaši kajutu?“

Proctorová se zamračila. „Ne, pane. Měl?“

Granger polohlasně zaklel. Zatraceně, Hawsi, ona ti přece práci ukrást nechce. „Má teď hodně práce.“ Než pokračoval, ukázal na dveře. „Když mě teď budete následovat…“ Vyšel ze dveří, ale Proctorová se ani nehnula.

„Vlastně bych, pane, chtěla hned začít. Máme jen dva týdny a já nechci nic odkládat. Stále máte na palubě kompletní letku stíhaček X-25, že? Chtěla bych polovinu z nich odstrojit, odstranit z nich všechny zbraně a použít je jako výstavní kusy v hangáru. Chápejte, aby si do nich mohly děti na chvíli vlézt a předstírat, že jsou bojoví piloti. Tohle bude trvat nejdéle, tak s tím chci začít hned.

Dále bych chtěla většinu řídících konzolí na můstku nahradit interaktivními obrazovkami a přepnout je do simulačního módu. Tak budeme moct naše hosty vodit po skupinách a nabízet jim šanci provést pár manévrů s bitevní lodí. Mohli bychom je propojit s kontrolou řízení prostředí a s pomocí gravitačních plátů simulovat přetížení. Pak bych chtěla ‒“

Granger zvedl ruku, ale ona jeho gesto prostě ignorovala. Nakonec musel zvednout i hlas. „Komandére?“

„ ‒ a z jídelny bude plně funkční rest‒“ Proctorová překvapeně vzhlédla od svého datapadu. „Ano, kapitáne Grangere?“

„Ne.“

Proctorová sklonila datapad a pevně sevřela rty. Zdálo se, že by ho těma korálkovýma očima nejraději probodla. „Co prosím, pane?“

„Ne.“ Granger ten hovor zoufale toužil utnout. Jediné vzdorné slovo se vznášelo ve vzduchu, ale nakonec musel neochotně přidat další. „Dnes ne. Začneme zítra. Denní směna už téměř končí a dnes v noci nás čeká standardní údržba motorů.“

„Ale ty motory nebudete dva týdny potřebovat, kapitáne Grangere,“ namítla Proctorová. „Navrhuji ‒“

„To na mých rozkazech nic nemění. Stále této lodi velím, a pokud si chcete stěžovat, můžete s tím jít za admirálem Yarbroughovou.“ Granger se podíval na staré hodinky s koženým páskem. „A podle mého odhadu právě tvrdě spí, takže si můžete jít odpočinout i vy. Nebo si zajděte do baru na skleničku.“

„Vy tu máte bar?“

„Říkáme mu Spalovna. No, technicky je to jen výdejní pult z jídelny umístěný na pozorovací palubě za strojovnou, ale několik našich hochů sestavilo malou destilérku. A můžete mi věřit, že pití je docela dobré. Jen to s ním nepřežeňte, jinak strávíte večer na detoxikační jednotce na ošetřovně.“ Granger se otočil ke dveřím a po cestě kývnul na mariňáky. Komandér Proctorová šla hned za ním. „Odchod, komandére. Uvidíme se ráno.“

„Já…,“ začala Proctorová, ale rozhovor už skončil. Granger odešel.

Komandér Proctorová zaťala svěšené ruce v pěst a zamumlala: „Zatraceně. Tohle budou dlouhé dva týdny.“

„Madam?“ Jeden mariňák se na ni tázavě podíval.

„Věnujte se své práci, desátníku.“

Mariňák se hned postavil do pozoru a Proctorová zamířila k výtahové šachtě. Možná by mohla najít astrometriku a začít s její přestavbou na planetárium.

V hlavě se jí opakovalo kapitánovo neomalené prohlášení a dráždilo jí nervy. Ne, řekl. Jak se opovažuje? Na tuhle práci ji osobně vybrala admirál Yarbroughová. Slíbila jí, že pokud zvládne hladkou proměnu Constitution v jedno z hlavních muzeí Smithsonova institutu, čeká ji velitelská pozice.

Velení. O tom snila už ve svém předchozím, vědeckém životě. Teprve když se té kariéry vzdala a vstoupila do IDF, ta představa se náhle stala mnohem reálnější, obzvláště s vysoce postavenými přáteli ve Vědecké a výzkumné divizi IDF. Když se její novou patronkou stala Yarbroughová, vystoupá tam rychle. Nebude sice nejmladším kapitánem v historii, ale určitě se stane kapitánem s nejméně lety praxe.

Admirál Yarbroughová ji však před Grangerem varovala. Vyhořelý tvrdohlavý starý voják, který měl na kontě spoustu disciplinárních problémů. Admiralita se ho snažila sesadit už dlouho a o několik let urychlené vyřazení Constitution se zdálo být nejsnazším řešením.

Dveře astrometriky se otevřely a odhalily řady počítačových stanic a stěny monitorů. Stačilo stisknout pár tlačítek a ukázaly by trojrozměrný obraz každé hvězdokupy nebo planetární soustavy, kterou si uživatel vybere. Perfektní předpoklad pro planetárium budoucího muzea.

„Komandére?“

Zpoza své stanice vykoukl postarší poručík. Přimhouřil oči a z jeho zamračení bylo jasné, že se jí následující slova líbit nebudou.

„Ano, poručíku?“

„Je mi líto, ale před chvílí volal kapitán. Informoval mě, že astrometrika se po zbytek denní směny zavírá a znovu bude otevřena až ráno.“

Grangere, ty starej parchante.

„Výborně. Když bude laboratoř zavřená, bude pro mě snazší začít s modifikacemi.“

Poručík porušil dekorum a zarazil ji zvednutou rukou. „Je mi líto, madam, ale kapitán se vyjádřil naprosto jasně. Do zítřejšího rána žádné modifikace zahájeny nebudou.“

Proctorová se naježila. Jak se opovažuje? Byla v pokušení zavolat admirálu Yarbroughové, aby toho starého zmetka srovnala do latě.

Ale ne. Tím by na admiralitu dojem neudělala. Jak by jí mohli svěřit velení, když za ni její bitvy povede Yarbroughová?

Ne, musí být trpělivá. Vytrvalá. Granger jí možná bude házet klacky pod nohy. No, vlastně už byla přesvědčená, že jí bude ztrpčovat život všemi dostupnými prostředky. Ale to ji nezastaví.

Kapitánské křeslo bude moje, ale ne na tomhle kusu šrotu, Bohu dík. Komandér Proctorová věděla, že má na víc. Její loď bude nová, přímo z loděnic IDF. Jen to musí dotáhnout do konce.

Podívala se na vyčkávajícího poručíka. „Děkuji, poručíku. Uvidíme se ráno.“

Naposledy se rozhlédla po astrometrické laboratoři, prošla dveřmi a nechala poručíka s lehce zklamaným výrazem za zády. Granger mu pravděpodobně nařídil, aby ji vyprovokoval. No, tohle mu nevyjde.

Komandér Proctorová měla v úmyslu ještě přitlačit.

8.

Sektor Veracruz, soustava Leon

IDF výzvědná loď ISS Tirian

„Navigátore, čas do soustavy Merida?“

Navigační důstojník stiskl několik tlačítek na své konzoli. „Jsme na okraji soustavy Leon, pane. Třicet devět k-skoků, než dosáhneme Meridy.“

Komandér LaPlace si pohrával se svou uniformou. Z rukávu viselo volné vlákno, a čím víc se ho snažil utrhnout, tím delší se zdálo být. „To odpovídá hodině?“ zeptal se, když si v duchu spočítal, jak dlouho bude provedení tolika k-skoků trvat. K-skok trval přibližně jen minutu, ale k cíli je posunul o pouhou desetinu světelného roku.

„To přibližně odpovídá, pane. Přesně padesát pět minut.“

Výzvědné lodě IDF byly malé, ale rychlé jako blesk. Většina velkých bitevních lodí jako těžké křižníky Lancer, které se stavěly před deseti lety, v porovnání s nimi vypadaly jako neohrabaný lenochod, protože dokázaly skočit jen každé dvě minuty ‒ tolik času potřebovaly k vytvoření dostatečného náboje v kondenzátorech. Staré mohutné letadlové lodě třídy Galaxy, no, ty se ploužily jako slimáci. Také už jich moc nezbývalo. Až bude vyřazen Washington, ve službě zůstanou pouze Thatcher a Norfolk. A co teprve Stará flotila ‒ prastaré těžké křižníky z minulého století. Z těch už naštěstí zbyla jen Constitution, kterou si IDF vydržovalo jako kus živé historie.

„Stále žádné metaprostorové signály?“ Pokud by v Meridě nebo na hvězdné základně Heroic měli problémy, už by od nich něco slyšeli. Metaprostorové signály se na frekvenční stupnici nacházely extrémně nízko a cestovaly stokrát rychleji než nejlepší k-skokové motory. Pouhých dvacet čtyři bitů za sekundu, ale pořád lepší něco než nic.

„Stále nic, pane. Ani z Heroic ne.“

To bylo zatraceně podezřelé. Hvězdná základna sice metaprostorové signály nevysílala neustále, to by bylo relativně drahé, protože každý signál spotřeboval víc jak terawatt energie, ale odpověď nepřicházela ani na opakované dotazy CENTCOMu na jejich současný stav, což bylo velmi neobvyklé.

A také tajné. CENTCOM admirálu Yarbroughové neprozradil, proč posílají výzvědnou loď ze stanice Valhalla u Země místo z mnohem bližší hvězdné základny Heroic. Pravdou bylo, že s Heroic před třemi dny ztratili kontakt. I to bylo přísně tajné. Admirál to za pár dní zjistí, ale CENTCOM své karty nikomu neukazoval, ani svým admirálům ne.

„Připraven na k-skok,“ oznámil navigační důstojník.

„Proveďte.“

Prsty komandéra LaPlaceho pevněji sevřely opěrky křesla. K-skoky byly neškodné, ale i tak při nich vždy zažíval chvilkovou nevolnost. Nebyla neopodstatněná, protože celá loď přestala na zlomek sekundy existovat, když ji zahalila kvantová pole. Protože to probíhalo rychleji než Planckův čas[*], mělo by to být nepostřehnutelné, ale on to cítil i tak.

Můstek byl malý, téměř stísněný, a proto LaPlace věděl, že se něco stalo, hned jak se jeho senzorový důstojník zamračil.

„Co se děje, Andy?“

„Z jedné planety v soustavě Leon přijímám zvláštní údaje.“

LaPlace natáhl krk, aby viděl na konzoli. „Jaké?“

Senzorový důstojník zavrtěl hlavou. „Nechápu to. Je to metaprostorový signál, ale jen hatmatilka. Jako pulzující oscilace. Poměrně pravidelný, přibližně tři hertzy s několika podtóny.“

„Kolik podtónů se může vejít do 24 bitů za sekundu?“

„Mnoho ne. A já si ani nejsem jistý, jestli to je pravidelné. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

LaPlace se kousl do rtu. Pokračovat do Meridy a k hvězdné základně Heroic, nebo prozkoumat novou záhadu? Měl pocit, že všechny události mohou být propojené. „Zrušte k-skok. Andy, můžete zaměřit zdroj?“

„Možná ano. Mohli bychom zvýšit laterální rychlost? To by pomohlo.“ LaPlace přikývl. „Navigátore, trysky na zádi a na pravoboku na padesát procent.“

O chvíli později senzorový důstojník pokýval hlavou. „Zaměřeno. Zdroj je na čtvrté planetě soustavy Leon.“

Taktický důstojník po LaPlaceho levici poklepal na obrazovku a ukázal komandérovi místní hvězdnou mapu. „Pane, na čtvrté planetě je mexická kolonie Nueva Leon. Spadají pod vládu v Meridě.“

„Jak je daleko?“

Navigační důstojník zkontroloval konzoli. „Jen dva k-skoky. Můžeme tam být za čtyři minuty.“

LaPlace pomalu přikývl. „Myslí si i někdo další, že jsme našli stopu?“ zeptal se můstku. Všichni přikyvovali. „Já také. Komunikační, pošlete metaprostorový signál CENTCOMu. Poblíž Nueva Leonu zaměřeno narušení metaprostoru. Prověříme ho a pak budeme pokračovat do soustavy Veracruz.“

* Vtip je v tom, že podle současných poznatků se nic nemůže odehrát v době kratší než Planckův čas ‒ pozn. překladatele.

9.

Lagrangeův bod L-2, Země

Bar Spalovna, ISS Constitution

Kapitán Granger si uvědomoval, že znepřátelit si nejnovějšího důstojníka na Constitution je chyba, ale měl z toho zatraceně dobrý pocit. Ta uhlazená kancelářská krysa komandér Shelby Proctorová si patrně bude stěžovat u admirála Yarbroughové, že jí brání ve splnění rozkazu. Granger věděl, že jeho oficiální záznamy by se bez další důtky obešly. Posledních deset let sekal latinu, ale Yarbroughová se jasně vyjádřila, že další incident už tolerovat nebude a že jeho staří kamarádi v admiralitě na tom nic nezmění.

„Ty ji prostě necháš, aby vyklidila hangár stíhačů na pravoboku a udělala z něj zatracenou dětskou zoo?“

Granger se na svého výkonného důstojníka zamračil a přitáhl si zpátky skleničku. „A co mám sakra dělat, Abe? Zamknout ji, dokud nás nevyřadí ze služby, a doufat, že to dobře dopadne?“

„Ano.“ Haws se při té představě usmál. Z boty vytáhl placatku a odšrouboval víčko.

„Ty i já víme, že nás mají na hodně krátkém vodítku.“

„I po tak dlouhé době? Sakra, Time, od tvého kousku uběhlo skoro patnáct let.“ Starý důstojník dopil obsah placatky, na čemž pravděpodobně pracoval už od probuzení.

„V každém případě tvoji penzi riskovat nechci. Nebo svoje další velení, pokud nějaké bude. Nebo budoucnost ostatních důstojníků.“

„Ty víš, že za tebou stojíme.“

„Právě toho se bojím. Ne, Abe, už je čas. Je čas odejít. Svoje už si odsloužila.“

Granger se podíval na strop Spalovny a pak sklonil pohled k důstojníkům rozesetým kolem stolů a na lavicích. Stěny byly ozdobené různými suvenýry a fotkami, které provozovatel nashromáždil v koloniích. Nalakovaný plátek zkamenělého modrého stromu s letokruhy z lesů na Denebu 3, který měl tři stopy v průměru. Staré zaprášené boty visící na šroubu zavrtaném do stěny ‒ obuv prvního kapitána Constitution, který staré dámě velel před sto dvaceti pěti lety. Při pohledu na prezidentku Ligy sjednocené Země Averyovou se pousmál. Její přísná vrásčitá tvář byla přilepená k tělu polonahé modelky v tak sugestivní póze, že by v ní obyčejná žena riskovala vykloubení kyčlí.

Sakra, stará dáma mu bude chybět.

Granger spolkl další lok pálenky destilované ve Spalovně. „Víš, nebude to tak zlé. Původní USS Constitution, stará námořní loď, kterou nechal vyřadit George Washington a která sloužila téměř sto let, pořád kotví v Bostonu a každý den ji navštěvují turisti. Jsme snad lepší než ona?“

„Slyšel jsi, co chce Proctorová udělal s motory?“ Haws mávl na barmana a pak ukázal na prázdnou placatku.

„Co s nimi chce udělat?“

„No, jen chce z hlavního motoru sundat olověný plášť. Říká, že s ním chce obložit hlavní reaktor.“

Granger se na něj podíval. „Cože?“

„Slyšel jsi dobře. Myslí si, že radiace, která z reaktoru vychází, by ohrožovala návštěvníky.“

Granger zavrtěl hlavou. „Ta je hluboko pod limitem.“

„Pod vojenským ano, ale civilní limity nepatrně překračuje. Proto chce Proctorová plášť sundat a obložit jádro kvantového reaktoru minimálně pěti centimetry zatracenýho olova.“

Granger obrátil oči v sloup. „Když to uděláme, skončíme jak mrtvá ryba. Teď musíme mezi skoky čekat víc jak dvě hodiny. S tím obložením to bude den, možná víc.“

Haws do sebe kopl drink, který mu přinesl barman, a odříhl si. „O tohle tady jde, Time. Tohle znamená vyřazení ze služby. Není důvod udržovat motory v provozu, když je z lodi zatracený muzeum.“

Granger si chvíli jen prohlížel prázdnou sklenici, než se na židli odstrčil od stolu. Sklenice spadla a rozbila se o podlahu. Rozhostilo se ticho a všechny hlavy v baru se otočily jeho směrem.

„Jen přes moji mrtvolu.“

10.

Marseille, Francie, Země

Hotel Sur Mer, Prezidentské apartmá

„Juriji, chci tu děvku mrtvou.“

Viceprezident Ligy sjednocené Země Eamon Isaacson si v prezidentském apartmá opřel nohy o pochromovaný pult baru a potáhl ze svého posledního kubánského doutníku. V duchu si udělal poznámku, že má svého asistenta poslat pro nový balíček, až bude během příští kampaně projíždět Karibikem.

„Myslel jsem, že v plánu je její veřejné zdiskreditování a ponížení, čímž bude přinucena k rezignaci. Tím by se vám uvolnila cesta do prezidentského úřadu.“ Jurij Volodin, zástupce Ruské konfederace v Lize sjednocené Země, pozvedl k očím sklenku sherry. Na bledých tvářích mu zajiskřilo světlo z křišťálového lustru, které se lámalo uvnitř nápoje.

„Bylo by mnohem jednodušší, kdyby byla mrtvá. Averyová je oblíbená. Její podpora po zavedení opatření Eagletonovy komise půjde jen nahoru. Ekonomika vzkvétá. Do hajzlu, poslední Světovou sérii dokonce vyhráli Cubs[**]. A ta děvka z toho všeho dokáže profitovat.“

Volodin odložil sherry na bar a složil ruce do klína. „Mám zavolat prezidentu Malachovovi? Mohli bychom operaci pozdržet a místo ní připravit likvidační komando. Snadno pak z toho obviníme Chalífát.“

Isaacson mávl rukou. „Ne. Už jsme zašli příliš daleko. Tu operaci připravujeme roky. Až dojde k útoku, který nás překvapí s kalhotami u kotníků, navrhnu hlasování o důvěře vládě. Mám dva tucty senátorů, kteří mi přislíbili podporu. Takový krok od její vlastní strany bude zničující. Až bude stanice Europa zpustošena, lidé budou žádat její hlavu.“

„To nepochybně,“ souhlasil vyslanec a znovu zvedl své pití.

„A za pár týdnů mne můžete oslovovat prezidente Isaacsone.“

„Musím přiznat, že to zní dobře.“ Volodin pokýval hlavou. „A prezidenta Malachova to velmi potěší. Podle něj jste muž, se kterým se dá spolupracovat.“

Isaacson uhasil svůj doutník. Zbytek si nechá na později. K dalšímu se možná dostane až za několik týdnů. „Jste si jistý, že je máte pod kontrolou? Že nezačnou řádit a nezabijí každého na potkání? Že to bude jen řízený výpad přes okrajové sektory a rychlý útok na Jupiterův měsíc, než znovu zmizí?“

„Ujišťuji vás, viceprezidente Isaacsone, že Roj máme pod kontrolou už deset let. Jsou teď asi tak nebezpeční jako malá štěňátka. Od té doby, co jsme objevili metaprostorové spojení s jejich domovským světem a naučili jsme se ho napodobit, je můžeme přimět udělat prakticky cokoliv, co budeme chtít. Jsem si jistý, že s informacemi, které jste nám minulý týden poskytl, vše proběhne bezchybně.“

„Jen se neprozraďte. Kódy modulačního algoritmu chytré oceli se dají snadno změnit. Budou mít jen jeden pokus, než IDF kódy zresetuje a pláště z chytré oceli budou znovu neproniknutelné.“

„Ujišťuji vás, Eamone, že příští týden budete touto dobou sedět v Bílém domě a připíjet na mé zdraví.“

Isaacson si nalil další drink, pozvedl ho směrem k Volodinovi a usmál se. „Dobře. Připíjím na náš nový svět, který čeká největší bezpečí a prosperita v historii.“

** Chicago Cubs, populární baseballový tým, viditelně i ve 27. století… – pozn. red.

11.

Sektor Veracruz, soustava Leon

IDF výzvědná loď ISS Tirian

„Dorazili jsme k Nueva Leonu, pane. Jsme na vysoké orbitě čtyřicet jedna tisíc kilometrů nad povrchem,“ oznámil navigační důstojník.

Komandér LaPlace přikývl. „Senzorový průzkum. Co tu máme, taktický?“

Taktický důstojník se zamračil na obrazovku. „Spousta trosek na orbitě, pane. Zachytávám kovové a radioaktivní signatury. Organické také.“ Důstojník vzhlédl. „Těla. Kusy lodí. Nedávno tu došlo k bitvě, pane.“

LaPlace vyskočil z křesla. „Celospektrální sken okolí a povrchu. Chci vědět, jestli tady útočník stále je. Nějaké stopy?“

„Negativní, pane. Žádné aktivní lodě na orbitě.“

„Roj?“ LaPlace se podíval na taktického důstojníka.

„Ani stopa, pane. Přinejmenším se tu nic nepodobá lodím, které používali za války.“

Komandér si promnul bradu a zvažoval své možnosti. Potřebovali informace. V tuto chvíli to stále mohli být Rusové. Pravděpodobně překvapivý útok a nájezd na povrch, kde zničili klíčová průmyslová zařízení. Kolonie se tím vrátí o pár let zpět a Rusové získají šanci uchytit se v sektoru, než dorazí další kolonisté.

„Sestupte na nižší orbitu. Potřebujeme zjistit, co se tady děje. Tři tisíce kilometrů.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdil navigační důstojník a LaPlace ucítil, jak loď letí směrem k povrchu a zrychluje, aby se udržela v nízké výšce.

„Stále žádné stopy po útočnících?“

„Ne, pane. Podle údajů to však vypadá, že k bitvě došlo nanejvýš před jedním dnem. Reaktorová jádra jsou stále velmi horká. Tedy ta, co zůstala nepoškozená.“

Velmi divné.

„Identifikujte zničené lodě.“

Taktický důstojník chvíli studoval přijímaná data. „Většinou obchodní, nákladní nebo koloniální lodě. Několik křižníků třídy Zafano mexické flotily.“ Důstojník zbledl a vzhlédl. „A jeden IDF křižník třídy Nebula, pane. Nimitz. Kompletně zničen.“

Zatraceně.

„Kapitán Smithová…“ hlesl komandér LaPlace. Bylo to její první velení. Před patnácti lety se společně přihlásili na Akademii. „Máte vizuální záběry?“ Trochu se mu sevřel žaludek, jak brzdící loď bojovala se svým zrychlením. Namáhaný trup lehce vibroval.

„Ano, pane. Posílám je na vaši konzoli.“

Proud dat na obrazovce zmizel a nahradil ho lodní hřbitov.

„Dobrý Bože.“

Byl tam. ISS Nimitz. Rozlomený na dva kusy, v odhalených spojích stále jiskřily elektrické oblouky. Trup pokrývaly hrozivě vyhlížející otvory s ožehlými okraji, které prozrazovaly zásahy z těžkých zbraní, a některé sekce byly kompletně rozervány. Z větší části sekce s reaktorem a kvantovým skokovým pohonem zbyla jen kostra z oceltitanových vzpěr a pokroucených zčernalých plátů.

„Známky života?“ zeptal se s nadějí v hlase LaPlace.

„Ne, pane. Podpora života je vyřazena. V celé lodi je vakuum.“

„Mohli by tam být přeživší. Ve skafandrech.“

Taktický důstojník zavrtěl hlavou. „Žádné termální stopy. Je úplně chladný.“

Nimitz se pomalu otáčel a brzy se ukázal i zčernalý plát se jménem, kde na místě N zela díra.

LaPlace se zhluboka nadechl. „Dobře. Dostaňte nás blíž k povrchu, ať se na něj můžeme podívat.“

O pár minut později byli dost blízko, aby mohli použít vizuální senzory. Taktický důstojník záběry posílal přímo na LaPlaceho konzoli, aby si je komandér mohl prohlédnout.

Naprostá zkáza. Několik černých kouřících děr na místech, kde měla stát města.

„Kolik dole žilo lidí?“

Chvíli trvalo, než výkonný důstojník, který studoval záběry senzorů, konečně odpověděl. „Padesát milionů. Pět velkoměst a přibližně stovka menších měst. Všechna jsou pryč.“

LaPlace si s hrůzou uvědomil, že jeho výkonný důstojník poručík Lopez měl v sektoru Veracruz rodinu. Teprve teď mu došlo, na jaké planetě žili.

„Lopezi? Jste v pořádku?“

Výkonný důstojník nehybně seděl a zíral na záběry na obrazovce. Když se kamera zaostřila, mohli rozeznat detaily. Město na obrazovce vypadalo, jako by ho zasáhla silná termonukleární bomba. Na okrajích pořád stálo několik poškozených budov, ale mezi nimi se rozkládala jen holá popelavá pustina.

„Tam dole jsou moji prarodiče. Moji bratranci. A moje… moje sestra.“

LaPlace obrátil svou pozornost zpět k taktickému důstojníkovi. „Můžete potvrdit, že to byly jaderné exploze?“

„Nemohu. Je to možné, ale… něco na nich nesedí. Zaznamenávám signatury některých izotopů, se kterými se setkáváme u jaderných explozí, ale charakter výbuchu je špatně. Jako by…“ Taktický důstojník se podíval na LaPlaceho. „Jako by k výbuchům došlo v podzemí a směřovaly nahoru.“

12.

Lagrangeův bod L-2, Země

Dálkové komunikační centrum, ISS Constitution

Poručík Jessica Millerová strávila na palubě Constitution necelé dva měsíce, ale připadalo jí to jako věčnost. Obzvláště ve dny, kdy volala domů.

„Nezlobíš babičku a dědu?“

Malá tvář jejího syna Zacka zaplnila skoro celou levou polovinu obrazovky a jeho oči neustále těkaly mimo záběr. „Lítáš dneska?“

„Ano, zlatíčko. Létám každý den. Máma je pilot! Máma létá na vesmírných lodích!“

„Lítáš rychle?“

Millerová se usmála a přikývla. „Superrychle!“ Potom mrkla na pravou stranu obrazovky a dodala: „Ale táta létá rychleji! On létá na velkých vesmírných lodích.“ Zvedla před sebe ruce a naznačila metrovou mezeru.

Zack vyvalil velké modré oči, až vypadaly jako dva koláče.

Její manžel Tom se momentálně nacházel na orbitě Země, ale ISS Clyburne obvykle hlídkoval v sektoru Paredes. Když se vrátil z hlubokého vesmíru, vždy se pokoušeli zařídit trojstranný hovor mezi nimi a Jessičinými rodiči v Sacramentu.

„Zacku, máma se tě na něco ptala,“ pokáral syna Tom. „Nezlobíš babičku a dědu?“

„Ne,“ zněla tichá odpověď a Zackovy modré oči se znovu podívaly mimo obrazovku.

„Posloucháš, co ti říkají?“

„Ano.“

„A děláš ‒“ Tom zmlkl, když Zack odběhl od kamery, a pak už ho jen slyšeli, jak pokřikuje na psa. Na obrazovce se objevila tvář Jessičiny matky.

„Omlouvám se. Dojdu pro něj.“

Millerová zamítavě mávla rukou. „Není třeba, mami. Nech ho, ať si hraje.“

„No, pořád to samé. Vy dva se bavíte a o všechno se musím postarat já.“ Jessičina matka se podívala mimo obrazovku a trhla sebou. „To ne, už je zase u psího žrádla. ZACKU! Ne, ne!“

Když zmizela ze záběru, mohla si Millerová konečně promluvit s manželem, kterého už víc jak měsíc neviděla. „Tak jak dlouho tu Clyburne zůstane?“

„Pár dní. Letíme na Lunární základnu, děláme eskortu pár diplomatům.“

Millerová nemohla uvěřit svým uším. „Ty letíš na Lunární základnu? Ale to je skvělé! Zrovna jsem ti chtěla něco říct!“

Tom se zamračil. „Cos mi chtěla říct?“

„Constitution vyřazují ze služby! Tam. Na Lunární základně. Jsem si jistá, že bychom si mohli zařídit společný opušťák. Alespoň na jeden večer.“

Zamračená tvář ustoupila úsměvu. „Ano, myslím, že komandér Ashworth mi dovolí upravit rozpis služeb.“

„Probral jsi to s ním? Myslím to, o čem jsme mluvili?“ zeptala se Millerová nedočkavě.

Tomův úsměv se rozšířil. „Mluvil.“

„A?“

Oba milovali a nenáviděli, když ji škádlivě napínal. Za čtyři roky manželství se ani trochu nezměnil. Ne že by o tom mohla vědět, protože když jí skončila mateřská dovolená, poslední roky strávili téměř celé ve službě.

„Řekl… možná.“

Millerová vypískla, což se jí naposled stalo jako malé holce. Přestože se ostatní důstojníci a piloti v komunikačním centru podívali jejím směrem, zasmála se. „Perfektní! Tome, tobě to nedochází? Když bude Constitution vyřazena ze služby, přesunou mě na jinou loď. A pokud komandér Ashworth souhlasí, teď je ta správná chvíle. Jen si to představ, konečně bychom spolu sloužili na jedné lodi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Roj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.