Nářek ze tmy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdenka Hamerová

Nářek ze tmy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

I.

Seděla jsem na černé tašce, Anička pro změnu poskakovala kolem. Byla jsem poněkud nervózní, ale neokřikovala ji. Místo toho jsem koukala po hodinkách a nespokojeně vzdychala. Bylo mi vedro, bolely mě nohy a má hlava třeštila z nevyspání. Prodavač z novinového stánku si nás zvědavě prohlížel, i kolemjdoucí spěchající po nástupišti autobusového nádraží v Bolzanu. Ach jo. S malým dítětem v cizině, v neznámém prostředí, úplně sama. Je to dobrá hodina, co autobus odjel na svou cestu napříč Itálií, i cestující odešli, jen my tam trčely jak bezdomovci. Pomalu jsem propadala nejistotě. Copak Dana zapomněla? Ještě v jedenáct v noci, když se patrový autobus kolébavě rozfuněl z nádraží Florenc, jsem jí poslala esemesku.

Konečně. V dálce se objevila její štíhlá silueta. Vlasy jí vlály v rozpustilém větru, usmívala se, a když se naše oči střetly, zamávala.

„Ahoj, holky,“ zvolala radostně. S úsměvem jsem odpověděla a spolkla připravenou výčitku o nedochvilnosti. Anička se honem chytila mé nohy a zabořila obličejík, zrůžovělý studem, do mých kalhot.

„Nestyď se a pozdrav tetu,“ vybídla jsem ji ze slušnosti. Dobře jsem věděla, že pokud sama nebude chtít, nic s ní nezmůžu.

„Promiň, že jste musely čekat,“ řekla Dana omluvně. „Město bylo ucpaný, měli jsme co dělat, abychom ten chaos projeli.“ Pak se sehnula, popadla dvě tašky, já sebrala zbylá zavazadla a pobídla holčičku k odchodu.

„Musíme pospíchat, Pavel stojí tak blbě, že to do něj buď někdo napálí, nebo dostane pokutu.“

Netušila jsem, jak daleko povleču hnědý kosmetický kufřík a Andulčin batůžek, a tak jsem si oddechla, když jsem na okraji silnice poznala Pavla, postávajícího u bílého fiatu.

„Ahoj,“ zubil se už z dálky přátelsky. Podali jsme si ruce na přivítanou. „Jak se máš?“ zeptal se automaticky a řekla bych, že kloudnou odpověď na tuhle obvyklou frázi ani nečekal. Podle toho jsem tedy odpověděla.

„Díky, ujde to.“

Pavla i Danu jsem naposledy viděla v březnu, než jim začala sezona, a čekali na vyřízení pracovního povolení. Pak se vrátili zpátky do Tyrol. Přesto mi teď připadalo, jako bychom se rozloučili včera. Dana byla vždycky přirozená a nenucená. S ní se člověk nemusel bát trapného ticha a rozpačitého přešlapování. Zato Pavla jsem skoro neznala, a tak jsem se snažila navázat kontakt. „Vypadáš jinak než na jaře, kam jsi dal vlasy?“

Blonďatý muž se usmál. „Už mě štvaly, takhle je to pohodlnější a není mi vedro na krk.“

„Poslyš,“ houkla jsem, „přijela jsem do Itálie a zatím jsem neslyšela nic než němčinu.“

„No jasně, v tomhle kraji tak mluví všichni,“ odpověděl lakonicky.

Dana zabouchla dvířka a vůz se odlepil od krajnice. Tak, a jeli jsme pro změnu v autě. S povzdechem jsem si vzpomněla na uplynulých deset hodin v autobuse. Kolena otlačená od sedadla před sebou ještě teď a chodidla oteklá, že jsem je stěží dostala do kožených bot. Už abychom byli na místě. Ještě stále zaražená Anička mi seděla na klíně, poslouchala, co říkají dospělí, a snažila se informace srovnat v hlavě.

„Nechceš si prohlídnout Merano?“ otočila se ke mně Dana ze sedadla spolujezdce. Když v mé unavené tváři zahlédla úlek, rychle dodala: „Nebo chcete jet radši domů k nám, osprchovat se, odpočinout, vybalit si...,“ odříkávala pomalu a znělo mi to jako rajská hudba. Ani nevím proč, snad abych dokázala, že nejsem žádná zhýčkaná fajnovka, co se sesype z pár hodin pokroucených nohou v autobuse, jsem odpověděla: „Kdepak,“ a ještě jsem dychtivě zavrtěla hlavou. „Klidně si prohlídneme Merano, viď, Aničko? Aspoň se vzpamatujeme a rozproudíme krev.“

Bylo znát, že řidič si viditelně oddechl.

„Teto, máme plo vás dálečky,“ pronesla Anička pyšně, což znamenalo konec studu a spoustu následujícího breptání. „Teto, a kde bydlíte?“ Dobrý dotaz, pomyslela jsem si. Míra tu kdysi taky pracoval, Vlaďka navštívila Danu už loni, jen já jediná neměla potuchy, kam jsme vlastně přijely.

„Bydlíte v Meranu?“ doplnila jsem Anninu otázku a se zájmem čekala na odpověď.

„Ne, bydlíme v malým městečku asi půl hodiny odtud, jmenuje se Naturno. Tam se ti bude líbit,“ stočila šedomodré oči na Anku. „Je tam klásná teláska,“ napodobila její šišlání a děvčátko se usmálo.

„Teď si projdeme město, kde pracuje strejda. Zajdeme na zmrzlinku a pak pojedem autobusem domů.“

Pohlédla jsem na Pavlovu nepřítomnou tvář. Určitě už měl být v práci, což je možná důvod, proč uvítal, že jsme ochotny zůstat a nemusí nás vézt domů. Pohlédla jsem na hodinky, půl jedenácté. „Od kolika děláš, Pavle? Pěkně jsme tě zdržely, je dost hodin.“

„To teda jo, měl jsem tam bejt v devět, ale neboj, já se nějak vymluvím, mám hodnýho šéfa.“ Přátelsky se usmál, což mě uklidnilo.

„Kde jsi zaměstnanej?“ zeptala jsem se.

„Pracuju jako sezonní číšník v celkem prestižní restauraci, je to něco jako u nás lázeňský dům. Jsem tam už druhým rokem a konečně jsem se dostal ke slušně placený práci. Doufám, že když jsme v Unii, nebudu pořád brát půlku toho, co můj místní kolega.“

Dana na mě nenápadně mrkla a usmála se jeho naivitě.

Pavel zaparkoval v postranní uličce plné vilek a penzionů. Vyměnil si s Danou pár vět, objal ji, něžně políbil a rozloučil se s námi. Svižně vykročil po úzké ulici k centru.

„Kam jde stlejda?“ zeptala se Anička, jako by se právě probrala. Obrátila jsem oči v sloup a unavená neustálými dotazy jsem se chystala pronést: „Měla jsi dávat pozor!“

Ale Dana byla rychlejší. „Musel do práce. Pak se u něj stavíme na zmrzlince, jo?“

„A kde mám kufšíček a hlačky?“

„Zůstaly v autě. Až strejda večer přijede, všechno přiveze, neboj.“

„A kdy pojedeme k vám domů?“

Otázky a odpovědi mi protékaly hlavou, aniž jsem je vnímala. Byla jsem ráda, že Aničce nemusím na všetečné dotazy odpovídat a se zalíbením pozorovala vysoké hory, tyčící se nad městem jako obrovská zelenošedá kulisa. Když nás, mě a Vlaďku, Dana pozvala do Itálie, byla jsem nadšená. Věděla jsem, že pracuje v horách, ale přece jen jsem zalitovala, že to není někde u moře. Anička je malá, chodit po túrách pro ni bude namáhavé a také nezajímavé. Myslela jsem si, že na pláži bychom si obě užily víc. Jakmile jsem se zadívala do načechraných běžících mraků s nafialovělými pupky, v nichž se ztrácely vrcholy, jako by je někdo usekl mačetou, všechny obavy byly pryč. Vždyť u moře jsme byly tolikrát, ale v tak vysokých horách nikdy. Samozřejmě tu bylo ještě něco, proč jsem se těšila jako školačka. Úžasně krásné, hřejivé chvění. Něco, co jsem věděla jen já, a radost z toho jsem skrývala v nejzazších hlubinách svého vědomí. Týden dovolené s Mirkem. Týden s ním pod jednou střechou, týden společných večerů a procházek. (Alespoň tak jsem si to bláhově představovala.)

Zalovila jsem v kabelce a vytáhla malý fotoaparát. Vyfotila jsem bachratý mrak, který se povaloval na skalnatém hrotu tyčícím se nad roztodivnými střechami domů.

„To nefoť,“ ušklíbla se Dana. „Počkej, až bude jasno a bez mráčků.“

„Je konec září, modrýho nebe se třeba nedočkáme,“ odpověděla jsem. Ovšem Dana mě stejně neposlouchala, vzala Aničku za malou drobnou ruku a zase si spolu něco povídaly. Málo platné, dva roky au-pair v Německu nemohla zapřít, málokterá bezdětná dívka to takhle umí s mrňaty. Anka si aspoň užije týden v jiném prostředí, s jinými lidmi a s přáteli, co ji nebudou okřikovat, napomínat ani peskovat.

Samozřejmě se mi vybavil Eda, můj manžel, jehož „povzbudivé“ připomínky jsou mi stále v patách. On tohle dokázal „tak skvěle“, že jsem vždycky cítila jakýsi nepochopitelný pocit viny ze špatné výchovy. „Anička se ještě počurává? Ale Tomášek mojí ségry nemá od dvou let pleny ani na noc.“

„Počurává se jen někdy v noci, pokud je v cizím prostředí nebo jí není dobře,“ slyšela jsem se odpovídat.

„Ona všude vleze, na všechno hrabe, nechce nic jíst, pořád bulí...“

„Třeba jsi byl jako chlapeček taky takovej,“ usmála jsem se s klidem a představila si pohublého, pedantského muže jako malého chlapečka. Nemožné.

„Proč zlobíš u tatínka, Anunko? Říkal mi, že tam křičíš, shazuješ věci z polic, děláš naschvály...“

„Já žlobím, aby mě dal domů.“

Zalapala jsem tenkrát po dechu. Nechtěla jsem dělat problémy, koneckonců rozchod jsem navrhla já. Ovšem Annina odpověď mě šokovala.

„Tobě se u tatínka nelíbí?“ vyzvídala jsem.

„Ne!“ zněla neúprosná odpověď.

„Proč? Tatínek tě miluje, je rád, že jsi u něj.“

Eda si bral Aničku často a já byla šťastná. Snažila jsem se, bylo-li to vůbec možné, aby omyl mého života pocítila co nejméně.

„Proč?“ ptala jsem se znovu. Eda byl svéráz, trochu suchar, tyran však nebyl, aspoň ne po fyzické stránce.

„Taťka je přísnej, viď? Nevezme tě k sobě do postele, musíš po sobě uklízet věci, dojídat jídlo, nemám pravdu?“ Hleděla jsem Aničce do očí a přemýšlela nad dokonalou logikou tříapůlletého dítěte. Budu zlobit – nebude mě chtít. Anička se usmála a chytila mě kolem krku. Potvůrka, vždycky ví, jak na mě. „Koho máš nejraději na světě?“ vypustila jsem poprvé dětinskou otázku a kousla se za ni do rtu.

„Tebe a tátu,“ odpověděla samozřejmě.

„To je moc dobře.“

„Na co myslíš?“ šťouchla mě Dana do ramene a nečekala odpověď. „Povídej mi něco, půl roku jsme se neviděly, chci vědět všechny drby.“

„To se ptáš tý pravý, já nic nevím,“ pokrčila jsem rameny.

„Co práce?“

„Musela jsem kvůli penězům předčasně ukončit mateřskou, takže od října nastupuju,“ vysvětlila jsem. „Je fajn, že jste nás pozvali právě teď. Bude to krásný zakončení. Takový ‚podzimní prázdniny‘,“ usmála jsem se. „Kupodivu jsem sehnala práci recepční v kosmetickým a kadeřnickým salonu.“

„Jé, ty se máš, to by se mi líbilo,“ vzdychla Dana.

„Budu dojíždět, ale nedaleko práce mám školku, Anička bude jezdit se mnou. Doufám, že první rok nepromarodí.“

„Co Eda?“ zeptala se a pátravě se mi zadívala do tváře. Na okamžik jsem znejistěla. Copak jsem tak čitelná?

„Zrovna jsem o něm přemýšlela,“ přiznala jsem. „Myslím, že po tom peklu, co jsme prožili, celkem v pohodě.“ Co mám o něm vyprávět? Zvlášť před Ankou, která lapala každé slovo.

„Máš někoho?“

Aha, tak proto se ptá. Vždycky jsme si všechno říkaly, naše tajemství byla společná. Jenže jak bych jí teď mohla říct pravdu? Ano, mám někoho, Dano. Konečně muž, jakého jsem si představovala ve svých snech. Je nádherný, něžný, chápavý a je s ním legrace. Má jedinou vadu. Zítra dorazí autem po boku své přítelkyně Vlaďky, tvojí (i mojí) druhé nejlepší kamarádky. To je překvapení, co? Ale ty mou lásku těžko pochopíš a já se ti nedivím.

„Ne, nemám nikoho,“ hlesla jsem a udělalo se mi trochu nevolno.

„No nepovídej, to ti nevěřím! Ty a bez chlapa?“

„Nedávno jsem se rozešla s jedním klukem. Strávili jsme spolu v červenci dva tejdny, ale byl moc mladý na ženskou s dítětem.“ Až příliš mladý. Vybavila jsem si rozesmáté modré oči, hnědé vlnité vlasy na ramena a velké horké dlaně. Co asi dělá? Byla jsem pro něj jen „ta malá prsatá třicítka“, co mu zpestřila prázdniny? To se nikdy nedozvím, vztah jsem ukončila ještě dříve, než začal.

„Já doufala, že sis našla bohatýho čtyřicátníka s odrostlými dětmi, kterej tě zahrnuje dárečky!“

„No jasně, řekni mi, kde rostou, já si nějakýho půjdu utrhnout.“

Mohl mít třiadvacetiletý kluk, student, rád cizí dítě? Třeba jsem ho podcenila. „Dělej tak, aby Anička neměla každýho půl roku novýho fotra!“ zazněl mi v hlavě rázný otcův hlas. Varovnou větu zamumlal důrazně, aniž mi pohlédl do očí, což znamenalo, že se svou dcerou není spokojen. Ať! Spokojeností nikdy zrovna neoplýval.

Přesto jsem si radu vzala k srdci. Anička Roberta neznala a Mirka zná jen jako strejdu od tety Vlaďky. Dobrá, nejsem zase tolik šlechetná. Je to spíš kvůli tomu, že dcerka by náš vztah dávno vybreptala kdekomu.

„Bolej mě nožičky,“ zakňourala holčička nešťastně.

„Kdy budeme v centru?“ zeptala jsem se nedočkavě.

„Ještě tenhle park, křižovatka a most.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem v dětství „vlála“ za rodiči, kteří si ani neuvědomovali své tempo. Popadla jsem Aničku do náruče a holčička se mě okamžitě chytila kolem krku. Nasála jsem něžnou dětskou vůni mezi vlásky a krčkem. Nádhera. Tohle nemůže nikdo na světě nahradit.

Konečně jsme prošly parkem a přes frekventovanou silnici. Na mostě přes řeku Adiži se Dana zastavila a já postavila Aničku zpět na zem. Sledovaly jsme kalnou vodu nemilosrdně narážející do kamenů, pěnivou a zlobící se u každé překážky.

„Tak tam bych spadnout nechtěla,“ otřásla jsem se a masochisticky si představila, jak se zmítám v zuřících vlnách, co mě unášejí a třískají se mnou o balvany.

„Je špinavá,“ konstatovala Anka.

„Není špinavá,“ vysvětlila Dana. „Tři dny pršelo, je jen malinko rozvodněná a zakalená.“

„Je to jako město, co jsme byli s tátou!“ zvolala vítězoslavně dívenka. Zapátrala jsem v paměti a rozhlédla se. „Kde?“

„Na dovolený!“

„Aha?!“ Ta řeka proudící po kamenech, bílý most, hory... „Máš pravdu, může ti to připomínat Špindl...“ Chechtala jsem se a znovu žasla nad Andulčinou fantazií.

Dana se rozesmála. „Tak rok tudy chodím, ale tohle by mě nenapadlo.“

Pomalu jsme se vydaly ke kolonádě. Davy lidí se procházely kolem nás, zastavovaly se u pečlivě upravených záhonů s barevnými obrazci květin a obdivovaly se perfektně střiženým keřům ve tvaru postav a zvířat. Nikdy jsem nic podobného neviděla a přemýšlela jsem, zda v sobě labutě nemají jakousi nosnou konstrukci. Co mne však překvapilo nejvíc, byly majestátné palmy a jehličnany, tyčící se všude kolem. Myslela jsem, že můžou růst jen na jihu.

II.

Anička pokřikovala na Pavla, který obsluhoval stůl postarších, německy mluvících žen. Udržet ji v pohodlném proutěném křesle se mi vůbec nedařilo, malá by nejraději běhala po restauraci.

„Pěkný město,“ pronesla jsem a snažila se srkat své kapučíno z bílého hrnečku. „Ráda bych se sem ještě podívala. Je hodně starý, co?“

„Soudila bych podle bran, středověkejch domů a kostela, že jo. Pavel říkal, že kdysi to bylo hlavní město celýho Tyrolska.“

„Jsou tu i naši turisti?“

„Ne, na Čecha-rekreanta tu stěží narazíš. Spíš na zaměstnance. Sklízejí jablka, pomáhají v kuchyni nebo dělají pokojský.“

„To tady máš asi spoustu kamarádek a vyrážíte do okolí,“ konstatovala jsem.

„Moc ne, člověk přijde utahanej a nikam se mu už stejně nechce, kromě toho mám jen jeden den v tejdnu volno a to můžu být ráda.

Občas si někam vyjdu s holkama z práce, jsou taky Češky, dělají v hotelový prádelně. Nejradši mám Zuzanu, ta je se mnou za barem. Víš, že s ní loni Mirek chodil? Bylo to ještě předtím, než se seznámil s Vlaďkou.“

„Hm,“ zabručela jsem a píchlo mě pod žebrem.

„Měla mít dnes volno,“ pokračovala Dana. „Domluvily jsme se, že dnešek vezme za mě a příští tejden, až odjedete, bude mít dva dny volna.“

Ohlédla jsem se za Aničkou a důrazně ji okřikla. To by scházelo, aby měl Pavel problémy kvůli nám. Jenže dcerka jako by neslyšela, s výskáním běhala kolem mramorových stolků. Dana se usmívala, Pavel taky, i několik dalších lidí. Hledala jsem v jejich tvářích nějaké úšklebky či poznámky o nevychovanosti (v duchu jsem totiž stále slyšela Edovo nervózní sykání), ale zdálo se, že marně.

„Já se omlouvám,“ vyslala jsem aspoň k Pavlovi prosebný pohled a vyskočila z křesla, abych malou neposedu chytila. Netušila jsem, jestli mě zaslechl, jeho úsměv nebyl ani shovívavý, ani povýšený. Prostě se upřímně a pobaveně zubil, což mě uklidnilo.

„Pojď na zmrzlinku,“ lákala jsem nepřesvědčivě dceru a ukázala na roztékající se barevnou hmotu. Anička se zastavila. Váhavě, neochotně kráčela ke stolu a nabrala si plnou lžičku.

„Je jak z divokejch vajec.“

„Vždyť nic nedělá,“ culila se flegmaticky Dana, pohodlně rozložená v křesle. „Tříletý dítě nepřitlučeš ani hřebíkama, jen ať se proběhne.“

Do dveří sálu najednou vešel mladý manželský pár. Na chvilku jsem snad zapomněla dýchat, jak jsem se lekla, že dorazila Vlaďka s Mirkem. Ne, nebyli to oni. Muž byl podsaditější a dívka vypadala naprosto jinak.

„Kdy...,“ zajíkla jsem se. „Kdy přijede Vlaďka s Mirkem?“

Snažila jsem se o lhostejný tón, ovšem raději jsem sklopila oči, dychtivost v nich by mě mohla prozradit.

„Nevím, byt mají zamluvený od zítřka. Koneckonců, můžeme jim zavolat.“

„Ne, ne, kašli na to. Až přijedou, tak tady budou.“

„Záleží na tom nějak? Máš něco v plánu?“

„Ne, jen mě to tak napadlo.“

Jsem pitomá, nebo co? Můžu mu přece poslat zprávu, vzdychla jsem.

Mirek, tmavovlasý, modrooký miláček. Naše láska je čerstvá a plná očekávání, nových vůní a zážitků. Když jsem s ním, užívám si každou vteřinku a všechny pohyby, laskání, smích a povídání se snažím zapamatovat si do posledního detailu, abych se nabila a pomocí vzpomínek dokázala přežít nekonečné čekání na další schůzku.

Seznámila nás sama Vlaďka, ovšem sblížili jsme se až na oslavě jejích narozenin v červnu. Tenkrát na večírku jsem si připadala sama a ztracená, dokonce jsem si vyčítala, že jsem nezůstala doma s Aničkou a odvlekla ji k Edovi. Seděla jsem v křesle pod obrovským fíkusem a se sklenkou v ruce pozorovala popíjející, tančící a bavící se lidi, z nichž jsem téměř nikoho neznala. Ne že bych byla nespolečenská, za normálních okolností by mi určitě nedělalo problém navázat kontakt, ale den předtím bylo smutné výročí maminčiny smrti. Pět let prázdné místo, díra, nic.

Mirek byl jediný, kdo si všiml, že nejsem ve své kůži, a začal se mi věnovat. Povídali jsme dlouho a o všem možném, dokonale rozebral mé deprese a nářky. Potěšil mě, povzbudil... Nikoho ani nenapadlo nás rušit a Vlaďka se skvěle bavila s partou přátel. Proč by jí mělo vadit, že jsem si povídala s jejím přítelem? Vždyť jsem přece KAMARÁDKA. Rozloučili jsme se nezávazným „Někdy se stav na kafe“.

A stavil se. Když měl v práci polední pauzu, když měl jakoukoli pochůzku kolem poledního, kdy Anička spala. Někdy i večer. Přicházel pravidelně a přátelský vztah se nám vymkl z rukou, protože přerostl v lásku. Z mojí strany spíše zoufalé zamilování do nedosažitelného muže. Proč vlastně nedosažitelného? Protože jsme se dopustili odporné zrady na naší přítelkyni a zatím jsme zbabělí se přiznat. A teď s ním budu celý, celičký týden. Jenže taky s Vlaďkou.

Seděly jsme v klimatizovaném autobuse, Anička usnula tetě Daně v náručí.

„Jak vypadá ten domek? Budeme všichni v jednom bytě?“ ptala jsem se s obavou.

Na Mirka jsem se těšila, ale vidět v jeho náručí usínat Vlaďku by na mne bylo moc.

„To myslíš vážně?“ lamentoval Eda před naším odjezdem. „Ty mi někam odvlečeš holku a ani nevíš, kde budete bydlet? Jo, u kamarádky? A víš to jistě?“

„Ne, neboj,“ ujistila mě Dana. „Je to velkej rodinnej dům, s několika byty. Pavel s Mirkem si ho našli koncem loňský sezony na inzerát, to už ti možná Vlaďka vyprávěla. Bezvadný dva pokojíky s velkým kuchyňským koutem, taky je tam francouzský okno na zahradu. V baráku žije domácí s početnou rodinou a další byt v patře taky pronajímá. Tam bude bydlet Vlaďka s Mírou. Myslím, že ta rodina vlastní takovejch domů a hotelů víc, dokonce hotel v Meranu. Budou docela za vodou,“ vysvětlovala Dana, zatímco jsem se dívala z okna a vnímala tlumenou němčinu spolucestujících. Následovla historie seznámení Vlaďky a Míry. Jak bych ji neznala, slyšela jsem ji milionkrát. Kluci spolu pracovali v lázeňském hotelu. Pavel v restauraci a Mirek jako pomocník, kde bylo potřeba. Pavel se už v té době scházel s Danou a ta nás pozvala do malého pokojíku horského hotelu, kde nám tenkrát našla ubytování. Vlaďka přijela a strávila tu krásný týden, plný něžného sbližování se svým novým přítelem – Mirkem. Já s malou dvouletou Andulkou nechtěla absolvovat několikahodinovou cestu autobusem. Také jsem zařizovala nový byt po tetě a neměla peněz nazbyt. Osudová chyba. Třeba by se Mirek zbláznil do mě a kvůli mně by zrušil domluvenou práci v Meranu. Kvůli mně by se vrátil do Čech a zařizoval byt se mnou... A teď by mě možná podváděl s Vlaďkou?! Ne, ne, to jistě ne. Já bych si ho udržela!

„Jsi nějaká zamyšlená,“ pronesla Dana.

„Napadlo mě, že svoje základy lámaný italštiny ani nevyužiju,“ konstatovala jsem.

„Ale jo, každej umí italsky, učí se i ve školách, ale málokdo ji používá. Nejsou to ani Italové, ani Rakušáci, ani Němci, prostě Tyroláci.“

„Proč si tenkrát Pavel s Mirkem sháněli byt? Vždyť jste měli všichni ubytování zadarmo od zaměstnavatele?“ napadlo mě.

„Ubytování a taky stravu. Jenže to nebyl hotelovej pokojík se sprchou a toaletou, jaký jsem zamluvila Vlaďce. Bydlelo tam víc zaměstnanců a sprchy se záchodem byly společný třeba pro tři pokoje, stejně tak kuchyňka. Taky návštěvy jsme tam nesměli zvát. Když přijeli naši, musela jsem jim sehnat normální pokoj na hotelu, který si museli zaplatit stejně jako Vlaďka. Kluci chtěli žít sami, podle svýho.“

Pole, pastviny a zalesněné hory vypadaly z autobusu jak malinké modely k elektrickým vláčkům, silnice se klikatila podobna kresbě na zádech zmije a každou chvíli se pod svodidly objevila zelená stráň. Nemohlo mě nenapadnout, jak málo by stačilo k tomu, skutálet se z některé do údolí.

„Jak dlouho s Pavlem chodíš?“

„Chodíme spolu od loňskýho léta, ale přistěhovala jsem se k němu v březnu, před začátkem sezony, když už bylo jasný, že Mirek nepřijede. Aspoň jsem se nemusela vracet na ubytovnu,“ odpověděla Dana.

Asi po šestém zastavení jsme konečně dojely na místo. Rezignovaně jsem srovnala bolavé nohy a odlepila kalhoty přilípnuté potem na stehnech. „Co s Aninkou?“ zeptala se Dana a pohlédla na spící dítě.

„Co by? Prostě ji probudím.“

„To nemůžeš udělat, já ji ponesu,“ rozhodla dívka rázně a kolébaly jsme se z autobusu. Sledovala jsem, jak se Danina záda prohýbají pod tíhou sedmnácti kil.

„Dano, ona nebude mrzutá. Já ji probudím, vždyť si zničíš záda.“

Růžové tvářičky malé Anny se tiskly na Daninu džínovou bundu, hebké světlé vlásky byly slepeny v pramínkách na krku a bezvládně plandající nožičky narážely do dívčiných stehen. Asi po deseti minutách chůze podél silnice jsem chytila Danu za paži. „Ukaž, já tě vystřídám.“

Dana mi dítě s úlevou předala. Prošly jsme kolem několika obchodů s oděvy, s potravinami, potkaly pár útulných restaurací a zabočily do postranní uličky.

„Bože, kdy už tam budeme!“ zaúpěla jsem. V tom Anička otevřela oči a ospale zamžourala.

„Hurá, konec zátěže,“ vydechla jsem s úsměvem. Konečně jsem se mohla rozhlédnout kolem sebe. Kam moje oči pohlédly, stály nad městem hory a šedé mraky, valící se oblohou, stále zakrývaly jejich vrcholy. Ve vzduchu se vznášela vůně babího léta, zralých jablek a sladkých hroznů.

„Nádhera, fakt nádhera,“ pronesla jsem nadšeně a Dana se ušklíbla.

Prošly jsme úzkým chodníkem podél jabloňového sadu s velikými rudými jablky.

„Kde je plot?“ divila jsem se.

„Kolem žádnýho sadu není plot. Lidi si prostě neutrhnou, když jim to nepatří. A jablka tady pěstuje snad každej.“

„Ani stromy první v řadě u chodníku nejsou oškubaný, to je neuvěřitelný. Někde tu musí pobíhat nějakej hlídač s holí.“

„Já chci jablíško,“ zakňučela Anička.

„Ne, berunko, někdo se o ty stromy stará, někomu jablíčka patří, nemůžeme je trhat bez dovolení,“ pokusila jsem se důležitě o výchovné vysvětlení.

Dana sešla z chodníku, utrhla jedno červené a podala dítěti. „Je jich tady dost,“ uchechtla se, když zachytila můj káravý pohled.

„Co když nám někdo vynadá? Budeš se s někým handrkovat německy?“

„Ale jdi ty,“ mávla dívka rukou a pohodila lesklými vlasy.

Prošly jsme okolo rodinných domů s pečlivě, až úzkostlivě upravenými zahrádkami a ocitly se před nízkými, snad činžovními domy. Za krátkou travnatou plochou vedle chodníku na nás mával velký bílý dům, ukrytý za nízkou zídkou. Pyšnil se dvěma balkony v patře a dvěma terasami v přízemí, oddělenými od sebe ozdobným plůtkem.

„Tak tady bydlíme,“ ukázala Dana na okno s napůl zataženými žaluziemi. Anička zamířila po zeleném trávníku k plotu, ale Dana ji zarazila.

„Vchod je vepředu, Ani, z druhé strany.“

Zvědavě jsem si stavbu prohlížela. Nebyla to vyloženě chalupa, ale nebyla to ani vila. Prostě veliký dům. Krásný dům. Tak tady budeme bydlet. Žádná cestovka, žádný hotel, žádní turisté z Čech.

Po vydlážděném chodníku podél silnice jsme obešly dům, u něhož stála zděná garáž.

„Hallo!“ zavolala Dana na muže vynášejícího cosi z dodávky, parkující před domem. Chytla jsem rozpačitě Aničku za ruku.

„Proč mu říkáš haló?“

„To je pozdrav.“

„Buongiorno,“ pípla jsem a připadala si trapně. Chlapík se narovnal, změřil si mě od hlavy až k patě přísným pohledem a s náhlým hlasitým zachechtáním odpověděl: „Buongiorno.“

Německy cosi laškovně spustil na Aničku, ta se však zamračila a nepřátelsky semkla rty.

„Co je to za chlapa?“

Dana vyndala z batůžku klíče. „To je domácí.“

„Vypadá jako jeden můj spolužák ze základky, po čtyřiceti letech,“ pronesla jsem a vybavila si Macháčka s jeho naducanými zarudlými tvářemi, velkým nosem mezi malýma zákeřnýma očima a vystouplou bradu se škodolibými rty. Ten chlap vypadal naprosto stejně, jen nos byl poněkud bramborovitější.

„Pojď dál a nezdržuj se s ním.“

„Je super, že se o tom člověku můžeš jakkoli bavit a on ti nerozumí,“ zaradovala jsem se dětinsky.

„A ploč?“ zeptala se Anička.

„Protože mluví německy.“

„Ploč mluví německy?“

„Protože jsme v Itálii,“ zazubila se Dana pobaveně. „Ta musí mít chudinka v hlavičce zmatek.“

Dům měl zepředu dva vchody, dívka odemkla ten na pravé straně a vešly jsme do malé haly, z níž se plazily úzké schody nahoru.

„Tady je naše království,“ kývla plavovláska ke dveřím bytu přímo před námi. Rozhlédla jsem se po hale, byla to spíše větší předsíň. Vlevo závěs, zřejmě skrytý botník, vedle dveří pračka, vpravo pod schody určitě malá spíž. Ohnula jsem unavená záda, abych konečně zula propocené boty. „Nezouvej se, prosím tě!“

Byt byl malý, ale velmi útulný a pro dva lidi akorát. Perfektně vybavená malá kuchyň s nevelkým oknem nasměrovaným před dům, dokonce stolek se dvěma židlemi se sem pohodlně vešel. Obývacímu pokoji vévodila velká rozkládací pohovka, doplněná konferenčním stolkem. Proti sedačce trůnila televize na novém bílém prádelníku a nechyběly ani obrázky, květiny i suvenýry. Police usazené na zdi za pohovkou nesly knihy, časopisy a několik fotografií v rámečcích. Přemýšlela jsem, kolik času asi zabere všechny ty drobnosti na prádelníku a policích nadzvednout a otřít pod nimi prach. Ačkoli jak jsem znala tuhle veselou dívku, prachem se jistě zdržovala jen zřídka. Jen já mám ještě pokroucené myšlení od Edy, že mě taková banalita vůbec napadla.

„Máte to tu hezký,“ vzdychla jsem a polaskala pohledem okna táhnoucí se přes celou stěnu.

Dana roztáhla žaluzie a já spatřila terasu za domem, zděný plot a za ním trávník, po němž se Anička prve chtěla pustit. Dále několik domů a v dálce za nimi všudypřítomné obrovské hory, zakrývající oblohu. I tak byl pokoj světlý a prosluněný, ne jako naše díra po tetě v přízemí, kde vedu nerovný boj s plísní a je tam vlhko a zima i v červenci. Ne, nehudruju na domov. Jsem šťastná, že ho mám, a vděčná bezdětné tetě, že mi ho odkázala.

„Proč chceš odejít? Proč musíš bejt tak zatraceně vztahovačná? Řekni, co dělám špatně? Víš, co peněz by nám mohl ten kvartýr po tetě vydělat?“ uslyšela jsem v hlavě opět Edův hlas. Jeho poslední věta mě jen pobídla k rychlejšímu sbalení kufrů.

„Tady budete spinkat,“ sdělila Dana dítěti, které se okamžitě s rozběhem svalilo do plyšových, naducaných polštářů.

„A tady spinkáme my,“ otevřela hnědé dveře vedle prádelníku do další místnosti.

Napomenula jsem Aničku, ovšem zcela zbytečně, protože ta se beztak ihned sesunula z polštářů, aby prozkoumala další neznámé území.

Na hebkém béžovém koberci ložnice stála manželská postel s nočními stolky a stěnu vedle dveří zakrývala mohutná skříň se zrcadly. Mě pochopitelně zajímal vchod na terasu a pátravě jsem prohlížela velké francouzské okno. Jen stěží jsem ovládla zklamání, že není v obývací místnosti, abych mohla kdykoli v noci vyklouznout za Mirkem na zahradu. No nevadí, snad půjdou vedlejší okna dobře otevřít. Provinile jsem pohlédla na malou dcerku. Kdepak, tohle je náš týden a musím dohlédnout, aby si ho Anička užila, pomyslela jsem si.

Ledabyle jsem popadla fotku z jednoho nočního stolku. Byla na ní černovlasá žena s vousatým chlapíkem, seděli na lavičce a usmívali se do objektivu. „Stejská se ti po rodičích?“ Vrátila jsem rámeček zpět na místo.

„Normálka,“ pokrčila Dana rameny a já zkoumala, jak moc je její netečnost předstíraná.

„Jsem z domova už dlouho, vždyť víš. A taky si vás všechny užiju v zimě, mimo sezonu.“

„Docela tě obdivuju. Já šla po gymplu do práce, pak maminka onemocněla, zemřela, starání o tátu, vdavky s blbem, pak Anička, pak rozchod... Žádný cestování, žádný dobrodružství, nic.“ Zakončila jsem postesk plácnutím do polštáře. Jediné dobrodružství, na které jsem se zmohla, bylo chodit se zadaným mužem. Svinstvo obohaceno o fakt, že jde o přítele kamarádky. Ach jo. Musí mi to vlastní svědomí omílat do nekonečna? Nemůžu cítit jen a jen lásku bez varovných vykřičníků a hnusné tíhy na prsou? Sledovala jsem, jak si Anička vzala suvenýry z cest a začala si s nimi hrát. Z kamínků a svíček postavila domek, poněkud kýčovité sošky posloužily jako postavy.

„Jen ji nech, ať si hraje,“ řekla honem Dana, když uviděla, že se chystám dcerku pokárat.

Dana udělala do konvice bílou kávu a uvelebily jsme se v proutěných křeslech na malé terase. Aničku jsme nechaly zabranou do hry. Balkon nad námi dával příjemný stín před sluncem, které před chvílí konečně vykouklo z mraků.

„Jak nese váš rozchod Anička?“ zeptala se Dana náhle. Na okamžik jsem zamrkala, než mi došlo, na co se vlastně přítelkyně ptá.

„Doufám, že tím netrpí. Vidí se spolu, jak často chtějí.“ Věřila jsem svým slovům, i když mi bylo jasné, že nikdo nemůže odhadnout, co se v malé hlavičce odehrává, a hlavně co se v ní odehrávalo tehdy.

„Nejsme zatím rozvedení. Nechtěla jsem soudy, tahanice, právníky... Chtěla jsem jen vypadnout od něj, protože ty jeho řeči se nedaly vydržet.“ Natáhla jsem nohy, zvedla ruce a protáhla se. Tušila jsem, že mě má Eda stále rád a stačilo by jediné lusknutí prsty, jediný náznak, a vzal by mě zpátky. Jenže on se nikdy nezmění. Nikdy ve své zabedněnosti nepochopí, čím mě k odchodu dohnal.

Dana se zašklebila a zavrtěla hlavou. „To mi tedy řekni, jak na to mohl přistoupit? Ty jsi sebrala Aničku, řekla jsi, vezmu si tohle i tamto, a šla jsi?“

„Vlastně ano, ale jen díky tomu, že jsem měla kam jít, a díky jeho velkorysosti, že mi Aničku nechal. Kdyby bouchl do stolu a řekl: ‚Ty táhni, ale Anča nikam nepůjde,‘ zůstala bych i já. Vzala jsem si jen osobní věci. Představ si, on byl rád, že se nechci rozvést, dává mu to naději mýho návratu.“

„Poslyš, Zito,“ naklonila Dana hlavu na stranu a přivřela oči. „Ty ses musela vdávat, viď? Proč by sis ho jinak brala?“

„No jo, to taky. Když maminka zemřela, nechtěla jsem zůstat sama s tátou, nikdy bych se už od něj nedostala. Tehdy jsem zrovna s Edou začínala a využila jsem příležitosti. To byl asi ten hlavní důvod.“

Dana se narovnala a vzdychla.

Přesně jsem věděla, na co kamarádka myslí. On tě vytáhl ze svrabu, a ty jsi ho za to nakopala do zadku. Zamyslela jsem se. Ano, mohlo se zdát, že bych mu měla být vděčná. Však jsem také byla. Jenže jsem pozdě zjistila, že namísto v dešti stojím pod okapem.

Táta se utápěl v slzách a alkoholu. Záchvaty sebelítosti a vzteku se denně střídaly. Já přijela z práce, uvařila, poklidila a čekala, až přijde, aby mě do noci trápil blábolivým vyprávěním, prokládaným opileckými slzami. Také se mi stýskalo, také jsem cítila bezmezné zoufalství. On mi však nedovolil sdílet smutek. Nikdy mě nepohladil, nezeptal se: „Jak to zvládáš, holka?“ Nepoložil moji hlavu na své rameno, abych se mohla vyplakat. Chtěl se utápět v žalu. Chtěl se litovat a naříkat sám. Já jako bych byla cizí, nezúčastněný posluchač. Týdny jsem se odhodlávala přebrat maminčiny věci a oblečení. Přestěhovat třeba kuchyň, aby její ruce nebyly všude vidět. Když jsem však konečně našla odvahu, tatínkova reakce byla příšerná.

Tehdy jsem se rozhodla, že musím jít dál, a Eda byl po ruce. Nechtěla jsem ho využít, ale v podstatě jsem to udělala. Moje svědomí si mohlo zapsat další černý puntík do notýsku.

„Šla jsem bydlet k němu a jezdili jsme spolu každej tejden za tátou. Vždycky jsem mu vyprala, uvařila na pár dní, pomohli jsme, s čím potřeboval, popovídali si s ním a s úlevou odjeli. Tohle všechno se mnou Eda nemusel absolvovat, přesto to dělal. Podržel mě a nikdy mu za to nemůžu bejt dost vděčná. Víš, máma mi vždycky říkala: ‚Musíš si ze všeho vzít jen to dobrý, z každýho člověka to lepší a přehlídnout nebo odpustit chyby, protože ani ty nejsi dokonalá.‘ Sama se tím řídila, přestože s tátou nebyla šťastná. To ‚lepší‘, co pořád hledala, ji podle mě tak vysílilo, až onemocněla, protože člověka musí věčný ustupování, vysvětlování a handrkování ubíjet. Prostě ty problémy střádala v sobě a přesvědčovala se, že je šťastná. Nechtěla jsem opakovat její chybu a trápit se celej život jen z vděčnosti a z pocitu dluhu...“

„Život s kýmkoli je plnej kompromisů,“ mávla Dana rukou. „Naši mi taky občas připadaj praštěný.“

„Ano, kompromisů. U nás nebyly kompromisy. U nás byl prostě tatínek,“ poznamenala jsem sarkasticky. „A Eda? Byl hodnej v tom duchu, kterej měla na mysli maminka. Nebil mě, nekřičel, nosil mi kytky, chodil se mnou do společnosti, měl mě rád a často mi to říkal... Zapomněla jsem na něco? Právě jsem vyjmenovala všechny jeho klady.“ Rozesmála jsem se, abych potlačila slzy, které mě začaly pálit v koutcích očí.

„Nepovídej. Co já si pamatuju, vždycky vám to celkem klapalo. To, co jsi řekla, je náhodou perfektní.“

Ano, perfektní. „Jé, miláčku, děkuju, to je krásná kytička,“ přijala jsem z jeho ruky tři žluté růže. Sáhla jsem na kuchyňskou linku pro vázu. „Do tý to nedávej, copak nevidíš, že se do ní tahle kytka nevejde? Taky bys tu vázu mohla občas umejt. Prosím tě, viděl ten vršek linky někdy hadr?“ (Sáhnutí prsty.) „Hm, asi ne. Ty jsi teda špína. Myslíš, že by byl velkej problém občas tady uklidit? Víš co, dej to do týhle, ta je širší. Ach jo, taky jak prase, i vevnitř. Necháváš tam ty kytky hnít moc dlouho.“ Maminka by neříkala nic, poslušně by vydrbala vázu i kuchyňskou linku a všem kamarádkám by se pochlubila, jak má skvělého muže, co jí nosí květiny. Jenže já jsem jiná. Tenkrát jsem mu doporučila, ať se na kytky vykašle, že je za tuhle cenu nechci. „Za jakou cenu? Ty nejsi ráda? Co by za to jiná dala! Tak já jí přinesu kytku a ještě za to mám držkovou.“

„Víš, Dano, on byl v podstatě hodnej kluk a pořád je. Jenže tu svou dobrotu mi uměl dát pěkně sežrat. Nedělala jsem nic jinýho, než se rozčilovala, omlouvala se a přemejšlela, jestli je špatnej on, nebo já. Mamka říkávala, že se dnes spousta manželství rozpadá z rozmazlenosti. Mladí prej neumějí bejt tolerantní, shovívaví, všechno chtějí hned a nedokážou slevit ze svejch nároků. Tenhle názor mi denně bzučel v hlavě a já se plácala mezi uraženou hrdostí a mrskačským sebeobviňováním. A pak jsem si řekla, ano, jestli je to tak, asi jsem rozmazlená.“

„Jak to myslíš ‚sežrat‘? Co na něm bylo tak strašnýho, že po tom všem, co pro tebe udělal, jsi dala přednost samotě s dítětem? Vždyť Anička musí do školky, ty do práce.“

„Jeho chování bylo strašný. Někdy hraničilo až se šikanou, ovšem nikdy mi nezapomněl říct, jak mě miluje. Stále mě napomínal, sekýroval, ničil, ponižoval, až jsem přišla na to, že se nechci trápit, ovládat a přetvařovat. Chápeš? Vždyť on by mě za pár let přesvědčil, že jsem nemožná, nepořádná, ošklivá, tlustá a špatná matka... Tlačil mě do týhle role, sotva jsme se poznali. Bohužel jsem si to uvědomila pozdě. Ale dobře, že jsem na to vůbec přišla.“

„Tenkrát jsem ti ho docela záviděla. Nevypadal jako monstrum, byl sice trochu vážnej, ale to jen podtrhovalo jeho, jak bych to řekla, solidnost. Prostě jsem si myslela: ta se má, tenhle chlap ji zabezpečí a dá jí jistotu a oporu.“

Musela jsem se rozesmát. Nikdy nikdo nerozhodil mou „jistotu“ víc než on.

„Měsíce a měsíce jsem přemejšlela, jestli to dělá schválně. Třeba ho to nějakým zvrhlým způsobem bavilo. Pak jsem však usoudila, že za to prostě nemůže. Je takovej a nikdy si neuvědomí, jak je nesnesitelnej. Nebylo jídla, aby mě neupozornil, že držím blbě vidličku, mlaskám a nevím co ještě. Nebylo vycházky, ať už do přírody, do divadla, nebo ke známým, aby se mě láskyplně nezeptal, co za hrůzu mám zase na sobě, že jsem sice krásná a miluje mě, ovšem v tý sukni mám odporně tlustý nohy. Moc rád studoval, proč se tak blbě tvářím, proč nic neříkám a kolik vlastně stál ten odpornej účes, co mě dělá tak starou. Nevěděla jsem, jak vysát koberec, jak držet hrnek, jak přebalit Aničku, abych si ušetřila to věčný napomínání. Věř mi, snažila jsem se ovládat, argumentovat, ale stejně mnou většinou projelo tisíc voltů, vyschlo mi v krku a měla jsem chuť ho na místě zabít. Argumenty byly k ničemu, vždycky to skončilo hádkou. Za pět minut po ní následovaly dotazy, jako například: ‚Haló, miláčku, jsi tu vůbec se mnou? Nesmíš bejt tak vztahovačná, já to myslel dobře. Miluju tě. Taky mě miluješ?‘ A aby mě úplně dorazil, chtěl se na usmířenou pomilovat.“

Dana se pousmála a překvapeně zavrtěla hlavou. „To bych ho asi uškrtila.“

„Tak vidíš. Několikrát jsem tyhle choutky taky měla.“

* * *

Vstala jsem z křesla, abych zkontrolovala Aničku. Stále si hrála na manželské posteli, nic bych však nedala za to, že slyšela každičké slovo. Poněkud jsem proto ztlumila hlas. „Já si o sobě vždycky myslela, bůhví jak nejsem tolerantní a snášenlivá. Sice jsem se spletla, ovšem díky tomu vím, kde je moje hranice. Ze začátku jsem si říkala, že se budu chovat taky tak ‚upřímně‘. Všechny naše problémy byly z komunikace, tak prostě začnu dělat to, co on, aby poznal, jak mi je. Jednou přišel z práce a já mu řekla: ‚Ahoj miláčku, fuj tobě smrdí nohy, mazej si je umejt a vezmi si čistý ponožky. Jo, a nezapomeň přitom na ruce. To si musíš brát zrovna tenhle ručník? Jsi slepej, nebo co? Já věděla, že jsi línej se natáhnout pro ten svůj...‘“

Dana se rozchechtala, až se jí hlava zvrátila dozadu. Musela jsem se pousmát.

„Dva dny se mnou pak nemluvil a já zjistila, že nedokážu ty jeho kecy oplácet stejnou mincí. Nechci shazovat a napomínat člověka, kterýho miluju. On potřebuje splachovací ženskou, co by ho netečně vyslechla a dál si všechno s klidem dělala podle svýho.“

„Vyříkali jste si to s Edou někdy?“

„To víš, že jo, milionkrát. Vždycky řekl totéž. Všechno si moc beru, jsem vztahovačná, urážlivá, ale přes všechny vady mě strašně miluje... Naše povahy prostě nešly dohromady.“

„A co prachy? Dává ti něco?“

„Nájem, školku i jídlo samozřejmě táhnu sama. Ale Aničce proplatí každou větší věc, kterou jí koupím.“

Je to od něj skvělé. Samozřejmě nebudu Daně vyprávět, že každý měsíc předkládám paragony a poslouchám: „Fakt už zase potřebovala novou bundu?“ „Proč musí mít ve školce boty na zahradu?“ Koneckonců byla to moje volba a já nás do té situace dostala.

„Jen kvůli Aničce mě to mrzí, proto se snažím, aby se spolu viděli, kdy se jim zachce,“ řekla jsem nahlas. „Obraťme list, co Pavlík? Myslíš, že se usadíš a zůstanete spolu?“

„Nevím, sice ho miluju, ale nemám potřebu se honem vdávat. Vždyť spolu stejně žijeme jako manželé. Asi tomu nechám volný průběh a uvidíme, co se z toho vyvine.“

Vyrušil nás klíč v zámku, instinktivně jsem se otočila. Dana se však zvedla, a tak jsem se vydala za ní. Stejně jsem předpokládala, že Pavel přivezl naše věci. Doufala jsem, že v klidu vybalím, převléknu sebe i Aničku a udělám si pohodlí. Z předsíně jsem zaslechla více hlasů, něco se dělo.

„Kdo pšišel, mami?“ chytila mě Anička za ruku mezi dveřmi z ložnice do kuchyně. Zarazila jsem se a zůstala stát. Slyšela jsem svoje srdce hlasitě tlouct, vedle toho zvláštního klubíčka, co se kutálelo do krku a zpět. Prý motýlci zamilovanosti, kteří poletují kolem žaludku a šimrají křídly. Houby! Já tam měla těžké klubko hrubé vlny. Byl to Mirek s Vlaďkou. Od jejích narozenin jsem je nikdy neviděla pohromadě, vždycky každého zvlášť. S Vlaďkou večer na kafe, když byla Anka u Edy, s Mírou druhý den v posteli. S Vlaďkou u kadeřníka a na kosmetice, s Mírou třeba týž den v posteli. Jindy zase na koberci. Ve vaně. Na křesle. Na stole...

„Teta Vlaďka a strejda Míra,“ hlesla jsem, když se klubko odkutálelo z krku a umožnilo mi odpovědět.

„Podívejme, kdo přijel o den dřív, to je překvápko!“ zvolala Dana mezi dveřmi. „Ovšem nevím, jestli má pro vás domácí připravenej byt,“ konstatovala. „Dojdu se zeptat, jestli vás ubytuje. Pokud ne, přespíte jednu noc u nás, snad se nějak srovnáme.“

Po vyslechnutí poslední věty se mi klubko už neráčilo hnout z krku. Nemohla jsem pomalu ani dýchat a stála zasunutá v ložnici jak nachytaný zloděj. A vždyť také jo. Jsem zlodějka chlapů. Vlastně jednoho chlapa. Anička se sice styděla, ale zvědavost byla silnější. „Pojď, mami,“ zašeptala a použila mě jako štít. Doslova mě vystrčila ručkama ze dveří.

Uviděla jsem unavenou, rozesmátou ženu, která se na nás dívala nic netušícíma rozzářenýma očima a v ruce držela velké cestovní zavazadlo. „Ahoj!“ zavolala radostně pozdrav. Mirek sehnutý k botám se narovnal a upřel na mě svůj něžný zrak. Konečně jsem se odlepila a vyšla jim naproti.

„Tak co, Aničko, jak se ti tu líbí?“ zeptala se Vlaďka a rukou jí jemně pohladila blonďaté vlásky. Holčička sevřela mé nohy ještě silněji a zabořila obličej do kalhot, stejně jako ráno. Díky Aniččině studu jsem se na okamžik zbavila nervozity.

„Neboj, tetu přece znáš,“ řekla jsem dívence konejšivě.

III.

Anička večer rozdala „dálečky“. Daně lak na nehty a černou řasenku, kterou jsme spolu vybíraly, pak tři obrázky sněhuláků, vyvedených rudou a žlutou pastelkou. Obdarovat Pavla nebylo jednoduché, protože co koupit skoro cizímu muži, když má člověk problém vymyslet dar pro tátu i Edu. Nakonec jsme objevily toaletní vodu s neutrální, ne moc kořeněnou vůní a zdálo se, že mu udělala radost. Kuchyni jsem obohatila o tašku s jídlem, zejména věcmi jako káva, olej, rýže, oplatky a desítky sáčků s hrnkovými polévkami.

Anička usnula celkem brzy, ještě že s tím v cizím prostředí nemá problémy. Vzorně snědla míchaná vejce se šunkou a nechala se osprchovat. Pohádku jsem jí odvyprávěla v ložnici na Danině posteli, kde pak usnula. Až si půjdu lehnout, přenesu ji k sobě do obývacího pokoje, kde zatím ostatní sedí a baví se.

Pan domácí měl naštěstí byt připravený. Byl v patře s balkonem, přímo nad námi.

Pavel vytáhl z lednice lahev bílého vína a nalil nám všem po sklence.

„Tak ať se vám tady líbí a tejden se povede, na zdraví,“ pronesl a sklo zacinkalo. Všichni se rozesmáli, jak se snažili přiťuknout a dívat se přitom každému do očí.

S těma Mirkovýma jsem se střetla jen na chvilku, seděl přímo proti mně na židli přinesené z kuchyně.

„Jakou jsi měla cestu, Zito?“ zeptala se Vlaďka. „Pořád mě mrzí, že jsme tě nemohli vzít autem, ale byli jsme hrozně naložení.“

„To nevadí.“ Mačkat si kolena v autobusu nebo v autě, to už by vyšlo nastejno. „Docela dobrý, vyjíždělo se v noci a ráno jsme byly v Bolzanu. Anička hned usnula, vystlala jsem jí podlahu taškama, takže se mohla i natáhnout, na rozdíl ode mne. Měla jsem pak trochu problém narvat opuchlý nohy do bot, jenže to by v autě nebylo jiný. A co vy? Kdo řídil?“

Zeptala jsem se, i když mě to nezajímalo ani trochu. Nejvíc ze všeho jsem toužila se osprchovat, natáhnout si velké bavlněné tričko s infantilním obrázkem spících medvědů a zalézt do peřin, do deky nebo do spacáku, podle toho, co má Dana připraveno jako přikrývku. Ovšem dveře do sprchy byly z obývacího pokoje, hned naproti těm do kuchyně, a poletovat mezi ostatními v nočním prádle by asi nebylo ono.

„Tak to jsme na tom stejně,“ zasmála se Vlaďka, „musela jsem kvůli tomu řídit ve starejch teniskách.“

„No nepovídej, že jsi řídila,“ divila se Dana.

„Jo, ale pořád mi do toho kecal.“ Podívala se láskyplně na Mirka, který se s úšklebkem pousmál. „My jsme totiž nevyjížděli na noc, ale brzy ráno.“

„To jste tady byli docela zadlouho, cesta se dá zvládnout za osm hodin.“

„Stavili jsme se ještě v Brixenu, oprášit školní znalosti neuškodí. Možná jsme i trochu bloudili,“ pronesl Mirek. „Zařadit se do správnýho pruhu dělá Vlaďěnce problémy, viď?“ Pohladil svou přítelkyni po zádech.

„To si můžou podat ruce s Danou. Ona je skvělá řidička, ale projet městem s ní je o nervy a o auťák,“ zazubil se Pavel.

„Hele, nepomlouvej, jo? Dneska v Bolzanu jsi měl co dělat!“

„Máš pravdu.“

„Já si náhodou dokážu i ledacos opravit. Dokonce jsem si jednou sama vyměnila píchlý kolo!“ dodala hrdě.

„Ale jen proto, že ti nic jinýho nezbylo,“ dodal Pavel.

Několikrát jsem nekontrolovatelně zívla. Občas jsem se zapojila do celkem zbytečné debaty o tom, čí řidičské umění je horší. Po dopití své sklenky se Vlaďka zvedla. „Půjdeme nahoru, ještě si musíme vybalit.“

„Tohle jsou vlastně tak trochu vaše líbánky, že?“ mrkla Dana na Vlaďku spiklenecky.

Měla jsem pocit, jako bych dostala pěstí do tváře. Copak plánují svatbu?

„Tak něžnou, ničím nerušenou dobrou noc,“ šťouchla pro změnu do Mirka a ten ji odměnil krásným úsměvem, při němž se mu kolem úst objevily nádherné vrásky, podtrhující úžasný tvar jeho lícních kostí. Kousla jsem se do rtu. Co bych za to bývala dala, být na Vladčině místě. Proč to Dana řekla? Je trapná. Já s Aničkou jsme tu holt jaksi do počtu. Ne, Dana byla hodná, že mě s Aničkou pozvala, a ještě si nás na týden vzala do bytu. A já nespravedlivá.

Jak perné budou příští dny a co hrůzy zažijeme, neměl pochopitelně nikdo tušení.

* * *

Dana rozložila a rozestlala pohovku, přenesla jsem na ni Aničku a rozsvítila jen malou lampičku na prádelníku, aby světlo dívenku nebudilo. Konečně se ti dva odsunuli do ložnice a já se mohla v klidu osprchovat. Horší bylo, že spánek to zabalil a odstěhoval se někam pryč. Po únavě, již jsem cítila před hodinou, nebylo ani památky. No jasně, to zavinila sprcha. Ta mi rozproudila krev a dokonale mě probrala. Neměla jsem se stydět a měla se osprchovat už s Aničkou. Vždyť tu budeme týden, nemůžu s každou potřebou či mytím čekat, až bude Pavel, pro mě vlastně cizí mužský, v ložnici.

Zhasla jsem a zaplula pod čistou deku, jejíž povlak příjemně voněl aviváží. Přitulila jsem se k malému tělíčku a kudrnaté vlásky mě šimraly do tváře. Jestlipak se Míra s Vlaďkou milují? napadlo mě. Jednou mi říkal, že na „to“ Vlaďka moc není. Jenže tady určitě ano, v cizím prostředí je to vždycky lepší než doma. Klubíčko bylo zpět, tentokrát sice necestovalo, zato se snoubilo s dusivou žárlivostí. Copak jsem si mohla myslet, že spí jenom se mnou? Musela jsem už od začátku našeho neférového vztahu počítat s tím, že nás stíhá uspokojit obě. Jenže jsem si to nepřipouštěla. Bavilo mě namlouvat si, že jsem pro něj jediná a s Vlaďkou pouze z povinnosti žije, když už si tedy zařídili společný byt. Něco jako bratr a sestra. Kamarád a kamarádka. No blbost, jak jinak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nářek ze tmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.