Schuld © 2010 by Ferdinand von Schirach

Translation © Ondřej Šebesta c/o DILIA, 2018

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2018
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-639-6 (PDF)

ISBN 978-80-7577-640-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-641-9 (MobiPocket)

Věci jsou takové, jaké jsou.

ARISTOTELES

MĚSTSKÁ SLAVNOST

První srpen byl i na tuto roční dobu dost horký. Městečko slavilo šestisté výročí založení, vonělo po pražených mandlích a cukrové vatě, pach tučného grilovaného masa se usazoval ve vlasech. Vyrostly tu stánky jako na jarmarcích: stál tady kolotoč, mohli jste se svézt na autodromu a zastřílet si ze vzduchovky. Ti starší hovořili o „vedřinách“ a „královském počasí“, měli na sobě světlé kalhoty a rozhalené košile.

Byli to řádní muži a vykonávali řádná zaměstnání: zástupci pojišťoven, prodejci automobilů, řemeslníci. Nedalo se jim nic vytknout. Skoro všichni ženatí, vychovávali děti, platili daně, spláceli půjčky, večer se dívali na zprávy. Úplně normální muži, nikdo by nevěřil, že se něco takového může stát.

Hráli v dechovém orchestru. Nic světoborného, žádné velké akce: na vinobraních, pro střelecké spolky, na hasičských bálech. Jednou vystupovali dokonce u spolkového prezidenta na zahradě a pak dostali studené pivo a horké párky. V kulturním domě teď visela fotka, hlava státu nebyla vidět, ale někdo hned vedle přilepil výstřižek z novin, který to dokládal.

Seděli na jevišti v parukách a s nalepenými vousy. Manželky je nalíčily pudrem a rtěnkou. Mělo to vypadat důstojně, „na oslavu města“, řekl starosta. Ale důstojně to nevypadalo. Hrozně se před černým pozadím potili a příliš mnoho toho vypili. Košile se jim lepily k tělu, byli cítit potem a alkoholem, u nohou jim stály prázdné sklenice. Přesto hráli dál. A když zahráli falešně, nevadilo to, publikum už také hodně vypilo. Mezi jednotlivými kusy zazněl potlesk a dostali čerstvé pivo. O pauzách pouštěl moderátor gramodesky. Z dřevěného parketu před jevištěm se prášilo, protože lidé i přes to horko tancovali. Muzikanti zašli za scénu, aby se napili.

Dívce bylo sedmnáct, musela ještě doma hlásit, když chtěla přespat u svého kluka. Za rok maturita, pak medicína v Berlíně nebo Mnichově, těšila se na to. Měla upřímný obličej, modré oči, byl na ni pěkný pohled a při obsluhování se smála. Spropitné se hodilo, o prázdninách chtěla s klukem procestovat Evropu.

Bylo takové horko, že měla jen bílé tričko, džíny, sluneční brýle a zelenou stužku ve vlasech. Jeden z muzikantů vyšel ze zákulisí, zamával na ni a ukázal na prázdnou sklenici v ruce. Přešla parket a vyběhla po čtyřech schůdcích, balancovala s tácem plným piv, pro její útlé ruce příliš těžkým. Muž v paruce a s nabílenými tvářemi jí připadal legrační. Culil se, později si vzpomněla, jak se culil a jak mu v bílém obličeji zářily žluté zuby. Podržel jí závěs, aby mohla projít dozadu za ostatními muzikanty, kteří seděli na dvou lavicích a měli žízeň. V jednom okamžiku se její bílé tričko v paprscích slunce zvláštně rozzářilo, její kluk měl vždycky radost, když si ho oblékla. Pak uklouzla. Svalila se dozadu, nebolelo to, ale celá se polila pivem. Tričko bylo najednou úplně průhledné, neměla podprsenku. V té trapné situaci se usmála, a pak se rozhlédla po mužích okolo, kteří v tu ránu ztichli a jen na ni zírali. Potom po ní první z nich natáhl ruku, a všechno začalo. Závěs už byl zase zatažený, z reproduktorů řvala píseň Michaela Jacksona, muži navázali na rytmus na parketu, a později to nikdo nebude schopen vysvětlit.

Policie přijela pozdě. Muži volajícímu z budky nevěřili. Tvrdil, že také patří do orchestru, jméno neuvedl. Policista, který hovor přijímal, to řekl svým kolegům, ale všichni to pokládali za vtip. Jen ten nejmladší se ozval, že se tam podívá, a vyrazil přes ulici směrem k vyzdobenému náměstí.

Pod jevištěm byla tma a vlhko. Ležela tam, nahá v blátě, mokrá od spermatu, mokrá od moči, mokrá od krve. Nemohla mluvit, nehýbala se. Měla zlomená dvě žebra, levou ruku a nos, střepy sklenic a lahví od piva jí pořezaly záda a ruce. Když s ní ti muži skončili, zdvihli jedno z prken a hodili ji pod jeviště. Ležela tam dole a oni na ni močili. Pak šli zase na scénu. Když ji policisté tahali z bláta, kapela zrovna hrála polku.

—

„Obhajoba je boj, boj za práva obviněného.“ Tato věta stála v malé knížce s červeným plastovým přebalem, kterou jsem tehdy stále nosil u sebe. Jmenovala se Rukojeť trestního obhájce. Nedávno jsem složil druhou státní zkoušku a před pár týdny jsem se stal advokátem. Věřil jsem té větě. Myslel jsem si, že vím, co znamená.

Zavolal mi spolužák z univerzity a ptal se, jestli se chci přidat k obhajobě, shánějí ještě dva advokáty. Samozřejmě že jsem chtěl, můj první velký případ, noviny toho byly plné, a já věřil, že tohle je můj nový život.

V trestním řízení nikdo nemusí dokazovat svou nevinu. Nikdo nemusí mluvit, aby se obhájil, žalobce musí předkládat důkazy. A to byla naše strategie: prostě všichni měli mlčet. Víc jsme dělat nemuseli.

Analýzu DNA v té době soudy uznávaly teprve krátce. Policisté zajistili v nemocnici dívčino oblečení a nacpali ho do modrého plastového pytle. Pytel dali do kufru služebního vozu, měli ho odvézt na soudní lékařství. Věřili, že udělali všechno správně. Vůz ale stál na slunci, hodiny a hodiny, v tom horku se pod tou modrou fólií množily plísně a bakterie, změnily stopy DNA, a nikdo už je nemohl vyhodnotit.

Lékaři dívku zachránili a zničili poslední důkazy. Ležela na operačním stole, kůži měla očištěnou. Stopy pachatelů v její vagině, konečníku a na jejím těle v nemocnici setřeli, nikdo nemyslel na nic jiného než na akutní péči. Mnohem později se policisté a soudní lékař z hlavního města pokoušeli najít odpad z operačního sálu. Nakonec to vzdali, seděli ve tři ráno v nemocniční kantýně před světlehnědými šálky studené filtrované kávy, byli unavení a neměli žádné vysvětlení. Jedna ze sester je poslala domů.

Dívka nemohla pachatele identifikovat, nerozeznala je od sebe: nalíčení a v parukách vypadali všichni stejně. Při rekognici se nechtěla ani podívat, pak se přece přemohla, ale nikoho nepoznala. Nikdo nevěděl, který z mužů zavolal policii, ale bylo jasné, že to musel být jeden z nich. Takže pro každého z nich platilo, že to mohl být on, kdo zavolal. Osm jich bylo vinných, ale každý z nich mohl být i tím jediným nevinným.

—

Byl hubený. Hranatý obličej, zlaté brýle, vyčnívající brada. Tehdy se ještě ve věznicích v místnostech pro návštěvy smělo kouřit, vykouřil nepočítaně cigaret. Při mluvení se mu v koutcích úst hromadily sliny, které si otíral kapesníkem. Když jsem ho uviděl poprvé, měl za sebou už deset dní ve vazbě. Pro mě byla ta situace stejně nová jako pro něho, příliš podrobně jsem mu vysvětloval jeho práva a vztah mezi klientem a advokátem, učebnicové znalosti z nejistoty. Vyprávěl o své ženě a obou dětech, o své práci a konečně také o té městské slavnosti. Řekl, že ten den bylo strašné horko a že příliš mnoho pili. Neví, proč se to stalo. Strašné horko, to je všechno, co vypověděl. Nikdy jsem se ho nezeptal, jestli se toho zúčastnil, nechtěl jsem to vědět.

My advokáti jsme se ubytovali v hotelu na náměstí. V hospodě jsme diskutovali nad spisem. Nad fotkami mladé ženy, jejího ztýraného těla, oteklého obličeje. Něco takového jsem ještě neviděl. Výpovědi byly zmatené, nedávaly žádný ucelený obrázek, z každé strany spisu jsem cítil hněv, hněv policistů, hněv státního zástupce a hněv lékařů. Prostě k ničemu.

Uprostřed noci u mě v pokoji zazvonil telefon. Slyšel jsem jen jeho dech, nemluvil. Nejednalo se o omyl. Poslouchal jsem, dokud nezavěsil. Trvalo to dlouho.

—

Soud se nacházel na stejném náměstí jako hotel, klasicistní budova s pár schody před vchodem — oslava velikosti právního státu. Proslulé vinařské městečko, žili tady vinaři i obchodníci s vínem, šťastný kousek země, ušetřený válek. Všechno tady vyzařovalo důstojnost a poctivost. Někdo dal na okna soudní budovy pelargonie.

Soudce si nás postupně volal do své pracovny. Měl jsem na sobě talár, protože jsem nevěděl, že se při takových příležitostech nenosí. Když začalo vazební zasedání, mluvil jsem příliš, tak jak mluví někdo, kdo je mladý a má pocit, že cokoli je lepší než mlčet. Soudce se díval jen na mého klienta, nemyslím, že mě poslouchal. Mezi soudcem a tím mužem však panovalo něco jiného, něco daleko staršího než náš trestní řád, obžaloba, která neměla nic společného s psanými zákony. Když jsem skončil, zeptal se soudce ještě jednou, jestli můj klient hodlá mlčet. Zeptal se tiše, bez důrazu, potom sklapl své brýle na čtení a čekal. Soudce odpověď znal, ale přesto položil otázku. A my všichni v té studené jednací místnosti jsme věděli, že tím řízení skončí a že otázka viny je něco docela jiného.

Pak jsme čekali na chodbě na rozhodnutí vyšetřujícího soudce. Devět advokátů, já se spolužákem jsme byli nejmladší. Oba jsme si na toto jednání koupili nový oblek. Jako všichni advokáti jsme žertovali, ta situace se nás neměla příliš dotknout, a já byl součástí toho všeho. Na konci chodby se o zeď opíral dozorce, tlustý a unavený, a zjevně námi opovrhoval.

Odpoledne soudce obviněné propustil z vazby, řekl, že nemá žádné důkazy, obvinění mlčí. Rozhodnutí přečetl z papíru, přestože mělo jen dvě věty. Pak se rozhostilo ticho. Obhajoba byla vedena správně, ale nevěděl jsem, jestli mám vstát, načež mi zapisovatelka předala rozhodnutí a my opustili místnost. Soudce nemohl rozhodnout jinak. Na chodbě páchlo linoleum a staré spisy.

Všichni ti muži byli propuštěni. Vyšli zadním východem, zpět ke svým ženám a dětem a ke svým životům. I nadále platili daně a spláceli půjčky, posílali své děti do školy, a o té věci už nikdo nemluvil. Jen orchestr se rozpadl. Proces se nikdy nekonal.

Před soudní budovou stál otec té mladé dívky, stál uprostřed schodiště, minuli jsme ho zleva i zprava, nikdo se ho ani nedotkl. Díval se na nás, oči zarudlé pláčem, vlídný obličej. Naproti na radnici ještě visel plakát městské slavnosti. Starší advokáti hovořili s novináři, mikrofony se leskly jako ryby na slunci, a za nimi si otec sedl na schody soudní budovy a svěsil hlavu mezi ramena.

—

Po jednání jsme šli se spolužákem na nádraží. Mohli jsme hovořit o vítězství obhajoby nebo o Rýnu tekoucím podél kolejí nebo o čemkoli jiném. Ale místo toho jsme seděli na dřevěné lavičce s oprýskaným lakem, a nikdo nechtěl nic říct. Věděli jsme, že jsme ztratili svou nevinnost a že to nehraje roli. Ve svých nových oblecích a se zánovními aktovkami jsme mlčeli i pak ve vlaku, a zatímco jsme jeli domů, mysleli jsme na to děvče a na ty řádné muže a nedívali jsme se na sebe. Dospěli jsme, a když jsme vystupovali z vlaku, bylo nám jasné, že věci už nikdy nebudou jednoduché.

DNA

Pro M. R.

Nině bylo sedmnáct. Seděla před stanicí Bahnhof Zoo, před sebou papírový kelímek s pár mincemi. Mrzlo a na zemi už zůstával sníh. Takhle si to nepředstavovala, ale bylo to lepší než všechno ostatní. Matce volala naposledy před dvěma měsíci, vzal to otčím. Plakal a prosil ji, ať se vrátí domů. Vše se jí znovu vybavilo, pach potu a stáří, jeho chlupaté ruce. Zavěsila.

Její nový přítel, Thomas, žil také na nádraží. Bylo mu čtyřiadvacet, dával na ni pozor. Hodně pili, hlavně tvrdý alkohol, hřál a dával zapomenout. Hned jak k ní přistoupil ten muž, napadlo ji, že hledá sex. Není žádná prostitutka. Když se muži ptali, kolik by to stálo, vždycky se naštvala. Jednomu takovému plivla do obličeje.

Starý muž se zeptal, jestli by nešla k němu domů, má teplý byt, nejde mu o sex. Jen nechce být o Vánocích sám. Vypadal slušně, možná šedesát nebo pětašedesát let, tlustý kabát, vyčištěné boty. Vždycky se nejdříve dívala na boty. Třásla se zimou.

„Jen pokud se mnou bude moct jít můj přítel.“

„Jasně,“ odvětil muž. Bude dokonce ještě raději.

Později seděli u toho muže v kuchyni. Nabídl jim kávu a bábovku. Zeptal se jí, jestli se nechce vykoupat, že jí to udělá dobře. Váhala, ale byl tu přece Thomas. Nemůže se nic stát, pomyslela si. Dveře koupelny nešly zamknout.

Ležela ve vaně. Cítila teplo, koupelový olej voněl po břízách a levanduli. Nejprve ho neviděla. Zavřel za sebou dveře. Měl spuštěné kalhoty, onanoval. To přece není nic špatného, řekl a nejistě se usmál. Z vedlejšího pokoje slyšela televizi. Zaječela. Thomas rozrazil dveře, klika trefila muže do ledvin. Ztratil rovnováhu a přepadl přes hranu vany. Ležel u ní ve vodě, hlavou na jejím břiše. Kopala nohama, přitáhla kolena k sobě, chtěla ven, pryč od toho chlapa. Trefila ho do nosu, do vody kapala krev. Thomas ho popadl za vlasy, držel ho pod vodou. Nina pořád ječela. Stála ve vaně, nahá, pomáhala Thomasovi a držela muži hlavu pod vodou. Měla pocit, že to trvá dlouho. Nakonec se přestal hýbat. Viděla chlupy na jeho zadku, udeřila ho pěstí do zad.

„Prase jedno,“ ucedil Thomas.

„Prase jedno,“ přidala Nina.

Pak už neříkali nic. Šli do kuchyně a snažili se přemýšlet. Nina se zabalila do ručníku, kouřili. Nevěděli, co mají dělat.

Thomas musel přinést z koupelny její věci. Tělo muže sklouzlo na podlahu a zablokovalo dveře.

„Je ti jasný, že budou muset šroubovákem vypáčit dveře z pantů?“ řekl v kuchyni a podal jí šaty.

„Ne, to jsem nevěděla.“

„Jinak ho nedostanou ven.“

„Fakt to udělaj?“

„Jinak to nepůjde.“

„Je mrtvej?“

„Myslím, že jo.“

„Budeš tam muset ještě jednou. Mám tam občanku a peněženku.“

Prohledal byt a v psacím stole našel osm a půl tisíce marek. „Pro tetu Margaret,“ stálo na obálce. Setřeli po sobě otisky prstů. Pak opustili byt. Neodešli beze svědků, na pavlači je zahlédla sousedka, starší dáma se silnými brýlemi.

Jeli příměstským vlakem zpátky na nádraží. Později seděli v bistru.

„To bylo strašný,“ řekla Nina.

„Ten idiot,“ prohlásil Thomas.

„Miluju tě,“ dodala Nina.

„Jo.“

„Jaký jo? Miluješ mě taky?“

„Dělal si to jenom on?“ zeptal se Thomas a zpříma se na ni podíval.

„Jo, cos myslel?“ Najednou dostala strach.

„Nedělalas taky něco?“

„Ne, jen jsem ječela. Prase jedno starý,“ řekla.

„Vůbec nic?“

„Ne, vůbec nic.“

„Bude to těžký,“ pronesl po dlouhé pauze.

O týden později zahlédli na nádraží na jednom ze sloupů plakát. Ten muž zemřel. Jeden policista z nádražního oddělení je oba znal. Měl pocit, že by se na ně mohl hodit sousedčin popis. Předvedli je. Stará dáma si nebyla jistá. Odebrali jim vzorky vláken z oblečení a porovnali je se stopami z bytu mrtvého. Výsledek nebyl jednoznačný. O tom muži se vědělo, že vyhledává prostitutky, měl dva záznamy kvůli sexuálnímu obtěžování a styku s nezletilými. Propustili je. Případ zůstal neobjasněn.

—

Dělali všechno správně. Devatenáct let dělali všechno správně. Za peníze toho mrtvého si pronajali byt, později se odstěhovali do řadového domku. Přestali pít. Nina prodávala v supermarketu, Thomas pracoval v jednom velkoobchodě jako vedoucí skladu. Vzali se. Téhož roku se jim narodil chlapec a o rok později děvče. Vycházeli spolu, vedlo se jim dobře. Jednou se Thomas ve firmě dostal do rvačky, nebránil se, Nina tomu rozuměla.

Když jí zemřela matka, spadla do toho znovu. Zase kouřila trávu. Thomas ji našel na jejím starém místě na stanici Bahnhof Zoo. Seděli několik hodin na lavičce v parku Tiergarten, pak jeli domů. Položila mu hlavu do klína. Už to nepotřebovala. Měli přátele a blízký vztah s tetou v Hannoveru. Dětem se dařilo ve škole.

—

Jakmile dospěla věda tak daleko, v laboratoři molekulární genetiky prozkoumali nedopalky z popelníku v bytě mrtvého. Všichni tehdejší podezřelí byli znovu předvoláni. Dopis vypadal výhrůžně, erb, nápis „Berlínské policejní prezidium“, tenký papír v zelené obálce. Dva dny ležel na kuchyňském stole, než se odhodlali si o tom promluvit. Muselo to být, šli tam, byla to jen vatová tyčinka v puse, nebolelo to.

O týden později je zatkli. Vrchní komisař prohlásil: „Je to pro vás lepší.“ Dělal jen svou práci. Všechno přiznali, mysleli si, že už se na to nepřijde. Thomas mi zavolal příliš pozdě. Kdyby byli mlčeli, soud by byl nemohl s jistotou vyloučit nehodu.

—

O šest neděl později je propustili z vyšetřovací vazby. Vyšetřující soudce řekl, že je to zcela mimořádný případ, obvinění se mezitím pevně integrovali do společnosti. Jsou sice důvodně podezřelí, budou jistě odsouzeni, ale útěk nehrozí.

—

Nikdy se nepodařilo zjistit, odkud se vzala ta pistole. Střelil ji do srdce a sebe do spánku. Oba byli na místě mrtví. Druhý den je našel nějaký pes. Leželi u jezera Wannsee, vedle sebe, v písku. Nechtěli to udělat u sebe v bytě. Před dvěma měsíci vymalovali.

ILUMINÁTI

Řád iluminátů vznikl prvního května 1776, založil jej Adam Weishaupt, učitel církevního práva na univerzitě v Ingolstadtu. Tehdy měli přístup do knihoven pouze jezuitští studenti, profesor Weishaupt to chtěl změnit. Neměl organizační talent, možná byl také ve svých osmadvaceti letech ještě příliš mladý. V roce 1780 převzal vedení tajného spolku svobodný zednář Adolph von Knigge. Knigge se vyznal, řád rostl, až se postupně díky svým osvíceneckým tendencím stal nebezpečným pro korunu, a proto jej nakonec zakázali jako protistátní. Následuje množství teorií. Protože byl Adam Weishaupt trochu podobný Georgi Washingtonovi, tvrdilo se, že ilumináti prezidenta zavraždili a nahradili Weishauptem — důkazem má být hlava orla bělohlavého ve znaku USA. A protože lidé odjakživa milovali spiklenecké teorie, patřili najednou k iluminátům všichni: Galileo Galilei, babylonská bohyně Lilith, Lucifer a nakonec i sami jezuité.

Ve skutečnosti zemřel Weishaupt v roce 1830 v durynském městě Gotha, historie řádu skončila vládním zákazem v roce 1784, a jediné, co z něj zbylo, je malá pamětní deska na pěší zóně v Ingolstadtu.

Některým se to zdá málo.

—

Když bylo Henrymu osm let, nastoupil do školy a všechno začalo být na levačku. Jeho kornout se sladkostmi, který děti dostávají první školní den, byl vyroben z rudého filcu, polepen hvězdami a kouzelníkem s bradkou. Byl těžký, nahoře zakončený nařaseným zeleným papírem, nesl ho sám, od té doby, co odjeli z domova. Pak mu zůstal viset na klice dveří jejich třídy a promáčkl se. Henry seděl na židli, zíral na svůj kornout a na kornouty ostatních, a když se ho učitelka zeptala na jméno, nevěděl, co má říct, a rozbrečel se. Brečel kvůli promáčklému kornoutu, kvůli cizím lidem, kvůli učitelce, která na sobě měla červené šaty, a protože si to všechno představoval úplně jinak. Chlapec vedle něj vstal a šel si najít jiného souseda. Do té doby Henry věřil, že svět byl stvořen jen pro něj, někdy se rychle otočil, chtěl věci přistihnout při tom, jak mění místo. S tím byl teď konec. Zbytek hodiny už si nepamatoval, ale později se v něm zrodilo přesvědčení, že se ten den vychýlil jeho život z rovnováhy, kterou už nedokáže obnovit.

Henryho rodiče byli ctižádostiví, otec byl muž, kterého u nich na malém městě nikdy nikdo neviděl bez kravaty a vyčištěných bot. S veškerým úsilím svého původu se stal zástupcem ředitele v elektrárně a členem městské rady, jeho žena byla dcerou největšího statkáře v okolí. A protože otec dosáhl jen základního vzdělání, chtěl pro svého syna víc. O soukromých školách měl falešnou představu a státním nevěřil, a proto rodiče rozhodli, že dají Henryho do internátní školy v jižním Německu.

—

K bývalému klášteru ze šestnáctého století vedla kaštanová alej. Spolek zřizovatelů internátu jej koupil před šedesáti lety, škola měla velmi dobré jméno; své děti sem posílali průmyslníci, vysocí úředníci, lékaři a advokáti. Ředitelem internátu byl tlustý muž se šátkem kolem krku a zeleným sakem, uvítal je u brány. Rodiče si s tím cizím člověkem povídali, Henry šel za nimi, díval se řediteli na kožené nášivky na loktech saka a nazrzlé vlasy na zátylku. Otec mluvil tišeji než obvykle. Ostatní děti jim šly naproti, jeden chlapec na Henryho kývl, Henry to nechtěl opětovat a díval se do zdi. Ten cizí muž jim ukázal Henryho pokoj pro příští rok, bude ho sdílet s osmi dalšími dětmi. Postele stály v dřevěných kójích, před každou lněný závěs. Ředitel řekl Henrymu, že tohle je teď jeho místo, může si sem izolepou nalepit plakáty, pronesl to tak, jako by byl laskavý. Pak mu poklepal na rameno. Henry mu nerozuměl, muž měl masité a měkké ruce, konečně odešel.

Matka mu dávala věci do skříně, všechno tady bylo cizí, povlečení nemělo nic společného s domovem, zvuky zněly úplně jinak. Henry stále ještě doufal, že je to všechno omyl.

Otec se nudil, seděl vedle Henryho na posteli, oba přihlíželi, jak matka vybaluje jeho tři kufry. Bez přestání mluvila, říkala, že by bývala také ráda šla do internátu, v mládí milovala prázdninové tábory. Henryho její monotónní povídání unavilo. Opřel se o pelest postele a zavřel oči. Když ho vzbudili, nic se nezměnilo.

Přišel jeden spolužák s tím, že má za úkol tu rodiče „provést“. Prohlédli si dvě třídy, jídelnu, kuchyňku, všechno pocházelo ze sedmdesátých let, nábytek se zaoblenými hranami, oranžové lampy, samé pohodlné věci, nic z toho se do kláštera nehodilo. Matka byla ze všeho nadšená, a Henry viděl, jak hloupá jejich průvodci připadá. Na konci prohlídky dal otec tomu klukovi dvě eura. To nestačilo, matka ho zavolala zpět a přidala mu ještě nějaké peníze. Chlapec se uklonil, držel mince v ruce, podíval se na Henryho a ten si uvědomil, že už teď to má prohrané.

Pak otec prohlásil, že už je pozdě, mají před sebou dlouhou cestu zpět. Když odjížděli dolů alejí, zahlédl Henry, jak se matka ve voze ještě jednou otočila a zamávala. Viděl její obličej za okénkem, pozoroval, jak mluví s otcem, její rudé rty se neslyšně pohybovaly, vždy se budou pohybovat, a najednou pochopil, že už to nedělaly pro něj. Ponechal ruce v kapsách. Auto se zmenšovalo, až už jej nemohl rozlišit od stínů v aleji.

Bylo mu dvanáct let a věděl, že to všechno je pro něj příliš brzy a příliš vážné.

—

Internát byl svět sám pro sebe, menší, intenzivnější a bez kompromisů. Bydleli tady sportovci, intelektuálové, chvastouni a vítězové. A pak také ti, kterých si nikdo nevšímal, ti nenápadní. Nikdo sám nerozhodoval, kým bude, to posoudili ostatní, a skoro vždycky se jednalo o soud definitivní. Snad by to tam mohly napravit dívky, ale ty na školu nepřijímali, jejich hlas chyběl.

Henry patřil k těm nenápadným. Říkal nesprávné věci, nosil nesprávné šaty, nešel mu tělocvik, a zklamal dokonce i při hraní počítačových her. Nikdo od něj nic nečekal, jen se účastnil, ani vtipy o něm nekolovaly. Byl jedním z těch, které člověk jednou na třídním srazu ani nepozná. Našel si kamaráda, chlapce ze svého pokoje, který četl fantasy a měl vlhké ruce. V jídelně spolu seděli u stolu, který dostával jídlo jako poslední, při školních výletech zůstávali sami dva. Sice to nějak zvládali, ale když Henry v noci nemohl spát, přál si pro sebe něco většího.

Prospěch neměl valný. I když se snažil, nic se nezměnilo. Ve čtrnácti přišlo akné, a všechno se ještě zhoršilo. Děvčata, která o prázdninách potkával ve svém rodném městečku, s ním nechtěla mít nic společného. Když o letních odpolednech jezdívali na kole k zatopené štěrkovně, musel zaplatit zmrzlinu a pití, aby si k nim směl sednout. A aby si to mohl dovolit, kradl matce peníze z peněženky. Děvčata stejně líbala jiné, jemu po nocích zůstaly jen jejich obrázky, které si tajně namaloval.

Jen jednou to proběhlo jinak, byla nejhezčí z celé party. Stalo se to o prázdninách, krátce po jeho patnáctých narozeninách. Vyzvala ho, ať jde za ní, prostě to takhle řekla. Následoval ji do těsné převlékací kabinky u jezera, dřevěné budky bez oken; jen nějaké harampádí a úzká lavice. V přítmí se před ním svlékla a přikázala mu, ať si sedne a rozepne si kalhoty. Světlo pronikající mezi prkny jí rozdělovalo tělo, viděl jen její ústa, prsa, klín, viděl prach ve vzduchu a cítil staré nafukovací matrace pod lavicí, slyšel ostatní u jezera. Klekla si před něj, uchopila ho, ruce měla studené, světlo jí dopadalo na ústa, na příliš bílé zuby. Cítil její dech na svém obličeji, a najednou dostal strach. V tom tmavém prostoru se potil, zíral na její ruku, která mu objímala penis, na žíly na hřbetě ruky. Vzpomněl si na úryvek z učebnice biologie, „prsty každé ruky se za život sevřou a otevřou dvacet dva milionkrát“, psali tam. Chtěl se dotknout jejích prsů, ale netroufal si. Pak dostal křeč do lýtka, a když bylo po všem, pronesl, protože něco říct musel: „Miluju tě.“ Rychle vstala a odvrátila se, měl břicho ulepené od semene, v předklonu si spěšně oblékla bikiny, otevřela dveře a na prahu se k němu ještě otočila. Uviděl teď její oči, soucit a hnus a ještě něco jiného, co zatím nepoznal. Pak dodala tiše: „Omlouvám se,“ praštila dveřmi, rozběhla se za ostatními a byla pryč. Ještě dlouho seděl ve tmě. Když se druhý den ráno potkali, stála mezi svými kamarádkami. Řekla nahlas, aby to všichni slyšeli, že nemá tak blbě čumět, že se jen vsadila a „ten včerejšek“ byl úkol za prohranou sázku. A protože byl mladý a zranitelný, jeho nerovnováha se zase o trochu prohloubila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.