Stanislava Janáčková

Kamil Janáček

Na bojišti

evropské integrace

Publikace č. 42/2018

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editoři: Filip Šebesta, Martin Slaný

Do epub upravil Luboš Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, září 2018

ISBN 978-80-7542-045-9 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-046-6 (e-book)

MK ČR E 14013

Úvod

Tato publikace se věnuje evropské integraci jako boji velkých zemí o nadvládu v Evropě. Zaměřuje se na letité soupeření Francie a Německa a na jejich společný rozhodující mocenský vliv, který se nepodařilo narušit žádné z ostatních zemí Evropské unie (ani Británii, která raději zvolila Brexit).

Nebudou zde rozebírány nesčetné příkazy, zákazy a regulace, kterými Evropská unie zatěžuje aktivitu firem (pod záminkou jednotného trhu) i život občanů na mikroekonomické úrovni. Zaměříme se na makroekonomický pohled. A v jeho rámci, za prvé, na dosud nejúspěšnější mocenský nástroj velkých zemí uplatňovaný prostřednictvím Bruselu a Frankfurtu: na kurzové a měnové systémy, vrcholící měnovou unií se společnou měnou. Tyto systémy již od startu evropské integrace svazují měnovou politiku svých členů a ovlivňují bezprostředně jejich konkurenceschopnost. Oproti měnové a kurzové politice zůstává druhá základní oblast – fiskální politika – zatím převážně doménou vlád jednotlivých členských zemí. I do ní však integrační proces více či méně úspěšně zasahuje, a byla to právě měnová unie, která si „vynutila“ prvé kroky směrem k fiskální (či transferové) unii. Měnová unie se také má stát nástupní frontou k unii politické.

Nemůžeme však nevěnovat pozornost také dalšímu novému procesu, kterým si Německo spolu s Francií a Bruselem chce otevřít cestu k politické unii a k nadvládě v Evropě. Tímto procesem je záměrně podporovaná masová migrace, která hrozí vyústit v „migrační unii“, charakterizovanou nejen zásadním oslabením národních států a jejich historických specifik, ale ohrožením celé evropské civilizace. Tento proces má zatím – oproti měnové integraci – podstatně kratší historii, dotýká se však i těch zemí EU, které se zatím měnové integraci ubránily. Je bezprostřední hrozbou i pro Českou republiku, jak ukazuje poslední část tohoto textu.

1.
Evropa: smutný obrázek

Dnešní stav Evropy je smutným výsledkem několika desetiletí procesu, který nazýváme evropskou integrací. Evropská integrace ve svých počátcích nabízela lákavou mírotvornou ideu – hospodářským propojením zemí Evropy mělo být zabráněno další zničující válce. Pod hladinou integrace ale velmi brzy začaly převažovat mocenské zájmy největších zemí: od počátku to byla Francie, následně také Německo. Obě země dokázaly využívat společné evropské orgány a společné projekty ve svůj prospěch. Obě vnímaly své další evropské partnery jako svou sféru vlivu – zpočátku hlavně hospodářského, později i politického. Zároveň se zájmy obou největších zemí neustále střetávaly mezi sebou. Francie si chtěla zajistit svou dominanci v rámci západní Evropy, přístup k důležitým surovinám, výhody pro své zemědělce. Chtěla svázat německou expanzivnost, získat pro sebe velký dostupný trh a zároveň různými regulacemi a unifikačními kroky dostat pod kontrolu konkurenceschopnost svých evropských obchodních partnerů. Proto Francie tvrdila, že „volný trh“ musí být spojen s dohodami o společném měnovém a kurzovém režimu. Měnová stránka tudíž hrála v evropské integraci od počátku důležitou roli, kterou se ovšem podařilo zcela naplnit až zavedením eura. Euro zároveň vytvořilo základnu pro další postup směrem k politické unii a stalo se jedním z pilířů úsilí o politickou integraci. Druhým odrazovým můstkem k politické unii byla Schengenská dohoda, která oslabila význam národních hranic. Její fatální dopady zůstávaly dlouho skryté a projevily se až v průběhu migrační krize.

Německo se zpočátku integrace zúčastnilo, aby bylo znovu přijato do rodiny „slušných“ zemí, ze které se vyčlenilo rozpoutáním světové války. Zároveň však mělo výhodu v tom, že oproti Francii si vytvořilo či zachovalo (spolu s příslovečnou německou disciplínou a pořádkem) liberálnější „ekonomickou kulturu“. Jeho občané i politici na počátku podporovali spíše menší roli státu, méně regulací, směřovali ke spořivosti, namísto k zadlužování, v zájmu nižšího zadlužování byli také otevřenější vůči potřebným reformám, a zejména se báli opakování hyperinflace. Ekonomika, postavená na této ekonomické kultuře, potom poskytla Německu znovu postupný náskok před přeregulovanou a na sociální výhody orientovanou Francií.

Navíc, díky své úspěšné protiinflační politice se paradoxně právě Německo stalo lídrem ve společných evropských měnových systémech. V reakci na to se Francie, výměnou za znovusjednocení, pokusila Německo definitivně „svázat“ společnou měnou. Nad eurem a nad politikou Evropské centrální banky už Německo nemělo mít kontrolu – což se do jisté míry také podařilo. Stejně tak se Francie prostřednictvím Bruselu neustále snaží vnutit ostatním, zejména kvůli Německu, svůj přeregulovaný a sociálně nákladný systém a kontrolovat tak jejich konkurenceschopnost.

Integrace vytvořila v Evropě třetí významnou silovou složku – Brusel a Evropskou centrální banku, hlavní společné orgány zúčastněných zemí. Francie a Německo vždy usilovaly o rozhodující hlas v těchto orgánech – nejprve přes personální obsazení, následně, od Lisabonské smlouvy, také získáním větší hlasovací váhy v bruselských orgánech. Lze říci, že po Lisabonu nastal neformální, mnohdy skrytý, ale přesto výrazný, odliv moci od Bruselu směrem k Paříži, ale po krizi eurozóny zejména k Německu. Integrace původně měla pomocí eura dále pokračovat jako hospodářská a nakonec i politická unifikace pod velením Francie. Tento záměr se však Francii vymkl z rukou. Heterogenní měnová unie, postavená na písku, neodvratně směřovala ke krizi, která naopak po 10 letech poskytla Německu vůdčí ekonomické postavení v Evropě.

Německo zatím úspěšně odmítá nátlak Francie, aby anulovalo dluhy jižního křídla eurozóny a vyřešilo tak slepou uličku, do které se měnová integrace dostala. Nechce platit za další sjednocování Evropy velkými hospodářskými ústupky vůči jižnímu křídlu a vůči Francii, která zájmy jižního křídla hájí. Pokud by Německo tyto a další pravidelné náklady – v podobě plné fiskální unie – mělo přijmout, vyžadovalo by za to zřejmě další kroky k politické unii. Ovšem k takové politické unii, ve které by Německo mělo hlavní slovo. S tím však národy Evropy rozhodně nejsou připravené souhlasit. Německu také stále chybí úplné ovládnutí Evropské centrální banky, která nakonec sehrála rozhodující roli ve snaze udržet při životě společnou měnu euro. Evropská centrální banka zájmy jižního křídla stále různými cestami prosazuje a hájí. Zároveň svou měnovou politikou staví Německo do pozice největšího ručitele za dluhy, které – tak jako tak – patrně nebudou nikdy splaceny. Německo se na oplátku snaží o personální ovládnutí ECB, aby s touto politikou skoncovalo.

Německo také zahájilo projekt razantního sjednocování Evropy po jiné linii – na základě masové muslimské imigrace. Využilo k tomu druhý odrazový můstek k politické integraci – Schengenský systém otevřených hranic. Ekonomická nadvláda Německa nad Evropou má být doplněna nadvládou politickou a civilizační. Cílem je rozbití národních společenství a vytvoření jednotného „evropského národa“, který přestane bránit hospodářské a politické unifikaci Evropy. Ekonomická hlediska jsou však stále ve hře: pro unifikaci mají být přednostně vybrány země s nejmenšími hospodářskými problémy, tak aby to Německo nestálo příliš vysoké náklady. Proto Německo, pokud podpoří francouzský projekt „tvrdého jádra“, který má zároveň napravit (zatím není zřejmé jakým způsobem) hluboké rozpory uvnitř eurozóny, využije ho k tlaku přestavět strukturu a rozhodovací mechanismy Evropské unie a Evropské centrální banky způsobem, který by plně reflektoval zájmy Německa.

Další evropské země jsou na této šachovnici pouhými pěšáky. Zpočátku se integrace zúčastnily na bázi příslibu jednání „rovný s rovným“, a to především s cílem dospět k velkému společnému trhu, odstranit cla a další obchodní překážky, a zajistit si hospodářskou, měnovou i politickou stabilitu. Pravidla jim zpočátku zajišťovala stejně silný hlas s velkými zeměmi, přičemž rozhodování společných záležitostí vyžadovalo jednomyslnost. Francie v tomto uspořádání spoléhala na podporu od menších zemí, naopak se dlouho snažila zabránit vstupu dalšího silného partnera – Velké Británie. Obávala se svého oslabení jako lídra a nechtěla, aby Británie podporovala liberálnější německé postoje. Ale i poté, co se Británie k integračnímu procesu připojila, zůstávala v mnohých otázkách stranou a nedokázala aktivně čelit snahám Francie, s podporou bruselského vedení, posilovat všeobecnou regulaci a unifikaci. Pochopení, že pravidla hry nedokáže ovlivňovat, po letech dovedlo Británii k „brexitu“.

Menší evropské země se výměnou za svou účast ve Společenství, později v Unii, musely postupně vzdávat dalších a dalších částí své národní suverenity. Rovnost hlasů a jednomyslnost rozhodování byly v Lisabonské smlouvě nahrazeny většinovým hlasováním o řadě důležitých oblastí, přičemž hlasy jsou zemím přiděleny podle jejich velikosti. Tím byly menší země naprosto zásadně, a již nevratně, oslabeny ve prospěch Francie a Německa. Z formálně rovných partnerů se staly podřadné země, od nichž se místo spolurozhodování očekává loajalita a poslušnost.

S růstem počtu členů vznikla také faktická vícerychlostní integrace – některé země EU zůstaly stranou eurozóny, jiné se nezúčastnily schengenského systému. V krizi eurozóny se pak EU fakticky rozdělila na tři zóny – sever eurozóny, jih eurozóny, a „periferie“ – země neplatící eurem („euroskeptické“, podezřelé a neperspektivní). Po „brexitu“ se postavení periferie ještě dále oslabí. Tím silnější bude nátlak na to, aby se země takzvané periferie podřídily nadvládě Německa a Francie po jiné linii – po linii imigrační záplavy, která zničí zbytky jejich samostatné kultury a suverenity. I když se tyto země brání systému imigračních kvót, stojí před nimi jiná velká hrozba – připravovaný Dublin IV, tedy plánovaná nová úprava azylového systému.

Pyšná a do sebe zahleděná Evropa při vzájemných mocenských soubojích zároveň dlouhodobě ignoruje vývoj okolního světa. Nedokázala se ubránit postupné ztrátě svých ekonomických i politických pozic, nedokázala adekvátně reagovat na postupující proces globalizace. Jedinou reakcí vůdčích sil EU na převratné změny ve světě byla snaha po ještě těsnější integraci, která má přerůst v hospodářskou i politickou unifikaci Evropy. Snahou po likvidaci národních států jdou evropské pseudoelity přímo proti životním zájmům evropských národů.

Když na skryté bojiště evropské integrace v roce 2004 vstupovala ČR spolu s dalšími postkomunistickými zeměmi, byly už procesy směřující od hospodářské integrace k politické unifikaci neodvratně rozběhnuty. Reformy spojené s přípravou na vstup do EU, spolu s přílivem zahraničního kapitálu, dočasně v České republice zapůsobily jako impuls růstu produktivity. ČR začala dohánět vyspělejší západoevropské země – rostla její ekonomická úroveň a s ní i relativní cenová a mzdová hladina. Přínosy se ale vyčerpaly a objevily se negativní stránky – přílišná svázanost evropskými regulacemi na jedné straně, „vyprodanost“ ekonomiky do zahraničních rukou na straně druhé. Dnes je členství v EU a vysoký podíl zahraničního kapitálu zdrojem závislosti, která naši prosperitu brzdí. Dohánění pokračuje, ale pomaleji. Jsme ekonomicky silně závislí na Německu – právě na tom Německu, které ohrožuje celou civilizační budoucnost Evropy svou podporou muslimské imigrace. V takové situaci se naše ekonomická propojenost s Německem stává potenciální hrozbou – o to větší má Německo zájem udržet nás ve své sféře vlivu a rozbít jakékoli naše odlišnosti. Také Francie, aby znovu posílila svou pozici, snaží se dostat pod kontrolu země EU s nižší ekonomickou a mzdovou úrovní, včetně ČR. Ráda by podkopala naši konkurenceschopnost bojem proti „mzdovému dumpingu“ – a následně jistě i proti „sociálnímu dumpingu“ a „daňovému dumpingu“. Ráda by nás svázala společnou měnou, fiskální unií, kvótami pro imigranty, a Dublinem IV. Pokud dojde na projekt tvrdého jádra unie, chce Francie za každou cenu zůstat uvnitř, ale zároveň diktovat i vývoj okolní „slupky“. Pozice, kterou vůči vzniku tvrdého jádra ČR zaujme, předurčí náš osud na řadu generací. Ze  strany Francie a Německa jde o novou formu kolonialismu. Otázka je, zda nás nečeká nový Mnichov – kapitulace před cizími zájmy, podpořená jak zradou potenciálních spojenců, tak i naší vnitřní „pátou kolonou“.

2.
Francie a Německo – počátky boje o nadvládu v Evropě

Jedním ze zásadních důvodů vzniku evropské integrace bylo zamezení příštích válek v Evropě, primárně mezi Německem a Francií. Západoevropské země tuto myšlenku po II. světové válce sdílely a nebyla jim proti mysli také snaha Francie zabránit opětovné hospodářské hegemonii Německa. Nelze zapomenout, že Německo a Francie se střetly v průběhu 75 let ve třech velkých válečných konfliktech (Prusko-francouzská válka 1870, I. světová válka, II. světová válka). Ve všech těchto konfliktech se ukázalo, že ekonomická síla Německa výrazně převyšovala ekonomickou sílu Francie. Prokázalo se, že „… síla národního státu není dána pouze jeho ozbrojenými složkami, ale také jeho ekonomickými a technickými zdroji… i výkonností jeho sociálních a politických institucí“. (Kennedy 1996, str. 252). Historické rozdíly v ekonomické síle ukazuje následující tabulka č. 1:

Tabulka č. 1: Německo a Francie – rozdíly v ekonomické výkonnosti

rok

1890

1913

1938

Výroba oceli (miliony tun)

Německo

4,1

17,6

23,2

Francie

1,9

4,6

6,1

Podíl na světové průmyslové výrobě (v %)

Německo

8,5

14,8

12,7

Francie

7,8

6,1

4,4

Spotřeba energie (miliony tun ekvivalentu uhlí)

Německo

71

187

228

Francie

36

62,5

84

Pramen: Kennedy, P.: Vzestup a pád velmocí. Nakladatelství Lidové noviny, Praha 1996.

Rozdíly lze dokumentovat i na dalších číslech. V Německu se těžba uhlí zvýšila z 89 milionů tun v roce 1890 na 277 milionů v roce 1913. Ve Francii to byl ve stejných letech růst z 38 milionů tun na 40 milionů. Obdobný poměr mezi Německem a Francií panoval i v roce 1938, před vypuknutím II. světové války.

2.1 Od ESUO po ES

Těžký průmysl německého Porúří (černé uhlí, ocel) umožnil Německu vyzbrojit se do dvou světových válek podstatně lépe, než Francie. Po II. světové válce potřebovala Francie tuto nerovnováhu omezit, aby Německo opět nezískalo ekonomickou převahu. Francie také potřebovala německé koksovatelné uhlí pro svou poválečnou obnovu. Hledala tedy cestu, jak si zajistit podíl na porúrském uhlí (i oceli), aniž by byla závislá na německé vládě.

Po neúspěšném pokusu Francie vyjmout Porúří z kontroly německé vlády bylo řešení nalezeno v ustavení ESUO – vytvoření organizace, spravující francouzské a německé zdroje uhlí a oceli, vytvoření společného trhu s těmito produkty a stanovení podmínek výroby a prodeje v těchto klíčových odvětvích. Členy se kromě Francie a Německa staly v roce 1952 také Itálie, Belgie, Nizozemí a Lucembursko. Evropská integrace se tedy původně rodila jako sektorový proces.[1] Ale už v tomto svém počátku byla integrace a tvorba společného trhu nástrojem regulace a prosazování mocenských zájmů.

V 50. letech minulého století byla myšlenka postupné sektorové integrace odmítnuta, a místo toho bylo (Římskou smlouvou od ledna 1958) vytvořeno Evropské hospodářské společenství (EHS) se sídlem v Bruselu, které sdružovalo stejných šest členských zemí, jako ESUO. Zároveň tyto země vytvořily Euratom, společenství k mírovému využití atomové energie. V roce 1967 Slučovací smlouvou (týkající se EHS, Euratomu a ESUO) vznikl útvar nazvaný Evropská společenství (ES).

Evropská společenství si vytkla za cíl postupně budovat společný trh, celní a hospodářskou unii (celní unie byla zavedena od roku 1968), liberalizovat obchodní toky. Pod hlavičkou vytváření společného trhu byl ovšem definitivně spuštěn nekonečný řetězec regulací a společných politik na mikro- i makroekonomické úrovni. V prvních dvou desetiletích byla dominantní společná zemědělská politika, která v té době tvořila mezi 70 a 80 % rozpočtu Společenství. Nebyla nástrojem hladkého fungování společného trhu, nýbrž nástrojem prosazení mocenských zájmů, zejména zájmů Francie a Itálie.

V roce 1986 byl přijat Jednotný evropský akt (Single Act), s platností od roku 1987. Jeho cílem bylo dokončení jednotného vnitřního trhu do roku 1992 (tedy odstranění kontrol na vnitřních hranicích Společenství pro osoby, zboží, služby a kapitál), omezení netarifních překážek a sjednocení norem a předpisů. Toto sjednocení bohužel znamenalo zároveň přechod od společného trhu k trhu „jednotnému“, svázanému ještě větším a dále rostoucím počtem regulací. Druhý cíl – volný pohyb osob – byl uveden v život Schengenskou smlouvou v roce 1985. Jejími zakládajícími členy se staly Německo, Francie a Benelux. Třetí cíl Jednotného aktu – daňová harmonizace – pro odpor četných členských zemí až dosud realizován nebyl.

Zajímavý byl mocenský vývoj v EHS a ES. Přestože se Společenství postupně rozšiřovala o další evropské země, v prvých 15 letech v jejich orgánech (Komise, Rada ministrů) jasně dominovala Francie. Francie oscilovala mezi snahou využít integraci k získání převahy, a mezi obavou, aby společné orgány příliš neomezovaly její zájmy. Prosazovala své představy o velmi pomalé liberalizaci trhu, a o velmi omezených pravomocech orgánů EHS a ES. Zásadou byl postoj prezidenta de Gaulla: „EHS je společenství suverénních nezávislých států“. Francie bojovala v 60. letech proti posilování pravomocí institucí EHS a trvala na tom, že Rada ministrů bude rozhodovat jednomyslně. Když se ostatní členské země pokusily zvýšit pravomoc bruselských orgánů, Francie tyto pokusy rezolutně odmítla a na několik měsíců přerušila svoji působnost v orgánech EHS. Spor se podařilo ukončit v lednu 1966, kdy byly prakticky přijaty všechny francouzské požadavky.

Dominance Francie se projevila i ve vztahu k Velké Británii. Francie vetovala dvakrát žádost Británie o vstup do EHS (1961, 1967). Tento postoj se změnil až za nástupce de Gaulla v čele Francie – G. Pompidoua. V roce 1973 tak bylo Společenství rozšířeno o Velkou Británii, Dánsko a Irsko.

Převaha Francie v orgánech Společenství poté začala slábnout. Vzestup ekonomické síly Německa se postupně odrážel v jeho stále vyšší samostatnosti politické. Nastával konec německého přizpůsobování se Francii, i když nadále se stále zdůrazňovala nutnost udržet specifickou osu Paříž-Bonn. Důležitý byl také vliv liberálních ekonomických postojů nových členských zemí (Británie, Irsko, Dánsko), ke kterým se často přidávalo Holandsko a postupně i Německo. Vývoj spěl jednak k posílení role Německa, jednak k další etapě ještě těsnější integrace, která nastala od roku 1992 podpisem Maastrichtské smlouvy a přejmenováním Společenství na Evropskou unii. Tato změna názvu zdaleka nebyla jen symbolická – odrážela převahu unifikačních kroků a záměrů nad kroky liberalizačními. Od toho okamžiku zároveň začala v integračních procesech na řadu let dominovat příprava jednotné měny (což ovšem neznamená, že na mikroekonomické úrovni by se proces unifikace zastavil).

2.2 Počátky měnové integrace

Měnová integrace hrála v rámci integračních procesů velkou roli už od počátku, ve formě snahy o stabilizaci vzájemných kurzů měn. Záminkou bylo opět hladké fungování společného trhu. Ve skutečnosti však regulace kurzů hladkému fungování trhu nenapomáhala, její efekt byl přesně opačný. Stabilizace kurzů vytvářela v delším období hluboké obchodní nerovnováhy, vedoucí k opakovaným krizím. To se ovšem ukázalo až následně (a vládci evropské integrace to de facto nechtějí pochopit ani dnes, po krizi eurozóny).

Členské země EHS se již v brettonwoodském systému snažily udržovat své kurzy v povoleném fluktuačním intervalu +–1 w% vůči dolaru, který byl vázán na zlato. Snažily se tím o obnovu nepřímé formy zlatého standardu a o zvýšení kredibility svých měn. Vyplývala z toho automaticky i značná míra stability vzájemných kurzů zemí Společenství. To však budovatelům evropské integrace nestačilo. Liberálně pojatý společný trh by regulované kurzy měn ke svému fungování nepotřeboval. Ale při společné zemědělské politice i malé fluktuace kurzů narušovaly systém regulovaných cen a systém dotací. Proto bylo rozhodnuto vzájemné kurzy fixovat těsněji. Již v roce 1959 vznikla Evropská měnová úmluva (EMA), kde pro vzájemné kurzy byl dohodnut užší fluktuační interval +–0,75 %. Jde o příklad toho, jak jedna regulace plodí regulace další, a jak se protitržní kroky vzájemně generují. Tento kurzový systém se ovšem nevyhnul turbulencím. Postupně se projevila odlišná ekonomická výkonnost Francie a Německa, takže v srpnu 1969 devalvoval francouzský frank, v říjnu 1969 naopak revalvovala německá marka. Přesto se od té doby regulace měnových kurzů stala jedním z pilířů evropské integrace, a to pod heslem „zabránit kompetitivním devalvacím“. Byla postulována jako údajně nutná podmínka fungování společného, později jednotného trhu. Stala se tématem, které se přes všechny turbulence stále vracelo, až nakonec vyvrcholilo přijetím eura.

S tím, jak narůstaly ekonomické problémy Francie, odpovědí byla její snaha po těsnější integraci, zejména v měnové oblasti. Čím více se Francie obávala o svou konkurenceschopnost, tím více se snažila předejít možnosti kompetitivních devalvací u svých obchodních partnerů. Z Francie a Lucemburska také vzešla první představa o cestě k měnové unii (Wernerova zpráva, 1971). Podporovaly ji též Itálie a Belgie, naopak brzdící vliv uplatnilo Německo a Nizozemí.

Nakonec z Wernerovy zprávy zbylo měnové uspořádání, nazývané „had v tunelu“ – další zúžení vzájemných fluktuačních intervalů pro kurzy, které měly zároveň společně fluktuovat vůči dolaru v intervalu, daném brettonwoodským systémem. Po rozpadu brettonwoodského systému „had“ fungoval dále, již bez vazby na dolar. Nevyhnul se ovšem značným turbulencím. Již v roce 1972 vystoupila Británie a Irsko, poté Itálie, další země (Francie, Dánsko) vystupovaly a znovu vstupovaly, Německo třikrát revalvovalo marku, Nizozemí revalvovalo, skandinávské země naopak devalvovaly, fluktuační interval musel být rozšířen, a celkově se ukazovalo, že tento systém je nestabilní a není dlouhodobě udržitelný.

Souviselo to s celkovou ekonomickou situací. V 70. letech minulého století procházela Evropa (spolu se Spojenými státy) náročným obdobím nárůstu inflace a zpomalení ekonomického růstu. Hovoří se o období stagflace. Hospodářská politika tápavě hledala nové odpovědi a plně se již projevily rozdíly v tom, co bychom mohli nazvat „ekonomickou kulturou“ jednotlivých evropských zemí. Máme na mysli míru finanční zodpovědnosti, spořivosti, opatrného postoje k dluhům a racionality při spotřebním a investičním rozhodování jednotlivců a firem. Ale také postoj vlád k vládním dluhům a jejich pohled na rozdílné cíle hospodářské politiky. Bylo to období snahy vlád volit mezi nižší nezaměstnaností na jedné straně, nebo nižší inflací na straně druhé.[2] Již tehdy se Německo odlišilo svou snahou udržet inflaci pod konwwtrolou a uchovat si nízký vládní dluh, zatímco Francie a Itálie daleko více akcentovaly boj s nezaměstnaností a podporu růstu za cenu dluhů. Německo čelilo apreciačním tlakům, které souvisely s prestiží marky jako nízkoninflační měny, zatímco vysokoinflační Francie a Belgie čelily tlakům depreciačním. Vysokou mírou inflace trpěly také Británie, Itálie, ale občas například i Dánsko nebo Nizozemí. Již tehdy také země, čelící depreciačním tlakům a pasivům obchodní bilance, poukazovaly na obtížnost svého přizpůsobení společnému kurzovému režimu a žádaly, aby větší břemeno přizpůsobení na sebe vzaly země s přebytky obchodní bilance – zejména Německo (povolením vyšší inflace).

Přes negativní zkušenosti s „hadem“ se v roce 1979 podařilo zahájit činnost nového kurzového uspořádání. Pro všechny země Evropských společenství formálně vznikl Evropský měnový systém (EMS) a v jeho rámci byl zaveden Evropský mechanismus směnných kurzů (ERM), který ovšem povinně nezahrnoval všechny měny EMS (některé měny vstoupily opožděně, nebo vstupovaly a zase vystupovaly).[3] Nový význam dostala společná „košová“ měna „ecu“, která původně představovala jen společnou přepočítací jednotku pro účetní operace na úrovni celého Společenství. Nyní se stala interním platebním prostředkem pro vypořádání pohledávek a závazků z devizových intervencí mezi členskými centrálními bankami, a na podnět Francie byly v ní vyjadřovány kurzy měn v rámci ERM. Pro zúčastněné měny ERM byly opět zavedeny fixní centrální parity kurzů a povolená fluktuační pásma, se symetrickou povinností intervenovat jak na dolní, tak i na horní hranici pásma – a to „neomezeně“. Evropský měnový systém sice fungoval po dvě desetiletí, ale zároveň procházel značnými turbulencemi a krizemi. Tomu se však již budeme věnovat v dalším textu, v subkapitole „Varovné signály“. EMS a kurzový systém ERM se totiž stal předstupněm v přípravě na přijetí eura, a jeho opakované potíže byly vysoce aktuálním varovným signálem, který byl bohužel ignorován.

1) Smlouva byla uzavřena na 50 let. Vypršela v roce 2002 a nebyla obnovena.

2) Otázky tzv. Phillipsovy křivky a faktické nemožnosti takové volby by šly mimo rozsah této práce.

3) Například Británie se ERM zpočátku odmítla zúčastnit. Vstoupila do něj až v roce 1990, ale po dvou letech ji hospodářská situace donutila znovu vystoupit.

3.
Mocenská kontrola partnerů pomocí měnové integrace

Proč vůbec byla, přese všechny opakované krize a potíže, právě měnová integrace zvolena jako zásadní pilíř makroekonomické evropské integrace? Má to velmi prozaický důvod. Oproti regulaci fiskální politiky, které se vlády silně brání, poskytuje regulace kurzů méně nápadný, ale velmi efektivní nástroj mocenské kontroly partnerů. Vezme jim za prvé možnost udržovat si konkurenceschopnost pohybem měnového kurzu, za druhé jim znemožní samostatnou („autonomní“) měnovou politiku. Kromě toho, měna a její kurz jsou fenomény bližší otázkám volného obchodu a společného trhu, než je politika fiskální. Proto bylo snazší měnovou integraci „prodat“ jednotlivým zemím jako údajnou podmínku zavedení společného trhu – a ve jménu tohoto cíle je připravit o měnově politickou a kurzovou suverenitu. Svou roli patrně sehrála i určitá bezradnost evropských zemí po rozpadu brettonwoodského systému.

Ze všech těchto důvodů provázely regulované měnové a kurzové systémy evropskou integraci už od jejího vzniku, a vyvrcholily „nevratným“ fixováním vzájemných kurzů – zavedením společné měny. Společná měna euro se potom stala (spolu se Schengenskou smlouvou) jedním ze dvou základních pilířů snah po další politické integraci. Ale byla to také společná měna, postavená na písku, která se stala hrobařem konkurenceschopnosti celého jižního křídla Evropské unie – a tím i hrobařem prospěšné hospodářské spolupráce zúčastněných zemí. A pokud se eurozóna nerozpadne, zřejmě se právě díky euru (spolu s podporou imigrace) definitivně završí postup od dobrovolné spolupráce k násilné unifikaci, od společenství suverénních států k federaci, od hospodářské unie přes měnovou unii k unii fiskální a politické.

I když se o kurzové politice hovoří zpravidla méně než o politice měnové a fiskální, neznamená to, že by pro vývoj ekonomik nehrála podstatnou roli. Jak se dále pokusíme shrnout, bylo by (kromě krátkodobých výjimečných situací) nejlépe žádnou aktivní kurzovou politiku neprovozovat – ponechat vývoj kurzu tržním silám. Tím si země zároveň zachovává co největší stupeň autonomie i v měnové politice. Tržní vývoj kurzů však v evropské integraci nikdy nebyl považován za žádoucí. Naopak, ve společných kurzových systémech byl zemím vnucován jeden typ aktivní kurzové politiky – umělé udržování pevného, nebo kvazi-pevného (ve stanoveném intervalu) měnového kurzu vůči evropským partnerům. Ostatní typy kurzové politiky (zejména opakované devalvace) měly být naopak co nejvíce zapovězeny. Členstvím v systémech kvazi-pevných kurzů se země vzdávaly značné části své suverenity v kurzové i měnové politice. Vyvrcholilo to přijetím eura – země, která nemá pod kontrolou vlastní měnu, nemůže být suverénní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na bojišti evropské integrace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.