Jarmila Pospíšilová

Malovaná pýcha

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2017

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8036-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8037-7 (mobi)

První část

I.

Prázdná plocha budoucího obrazu působila znepokojivě. Byla lhostejná a neosobní, malíř stál před stojanem a přemáhal nechuť. Musí něco vytvořit, prostě musí. Něco, cokoli, ale hlavně rychle. Za pár dní přijede Richard a bude si chtít odvézt svých pět obrazů podle smlouvy, přitom žádný z nich ještě neexistuje.

To se nedá stihnout, pomyslel si Michal a mechanicky začal míchat barvy. V jeho pohybech byla zřejmá rutina a nezájem. Ani trochu se mu nechtělo do práce, a co bylo ze všeho nejhorší – neměl žádný nápad. Inspirace nepřicházela, vůbec netušil, co namaluje.

Hlava mu třeštila, měl regulérní kocovinu a vší silou potlačoval chuť napít se. Ano, to by bylo ze všeho nejlepší, pořádně si zavdat, na všechno se vykašlat a opít se do bezvědomí. Všechno mu lezlo na nervy, neměl chvíli klidu a každý po něm něco chtěl. Jenom Táňa, ta byla jiná. S ní mu bylo dobře, čas neexistoval a svět ustoupil do pozadí. S ní prožíval souznění, dotyk ráje. Nejradši by s ní strávil celé dny, každý nádech a výdech. Konečně věděl, co chce, snad poprvé v životě měl cíl. Dosáhne ho, o tom byl přesvědčen, ale zatím se musí pořádně poprat s realitou.

Poslední dobou narážel jenom na samé problémy, se všemi se musel hádat. Kdekdo chtěl urvat něco pro sebe a on měl pocit, že ho každou chvíli rozcupují na kusy. Ale on se nenechá, už má plán, umí se o sebe postarat. Ještě všem ukáže. Zbaví se všech pijavic a bude zase svobodný, bude o sobě rozhodovat sám. I s tou mizernou diagnózou se nějak vyrovná a svůj čas si užije naplno. On a Táňa a jejich naplněný život.

Nedá se nic dělat, musí to ještě pár dní vydržet a pak bude zase volně dýchat. Však už viděl světýlko v tunelu, ten dopis ze Sydney, to je jeho životní šance. Taková klika, v pravou chvíli. Richarda má po všech těch letech plné zuby.

Podvědomě stiskl čelisti, až mu v zarostlé tváři vystouply klouby. Musí už začít, postává tu před stojanem a čas nemilosrdně běží. Pohlédl z okna, na větvi starého ořešáku poskakovali vrabci a bez ustání štěbetali. Tady v podkroví je mohl nerušeně pozorovat, jak dlouho chtěl, měl je jako na dlani. Dole byl dvůr dlážděný velkými plochými kameny a na nich lavička zaneřáděná ptačími výkaly. Všechno to mělo patinu, po zdi přístavku, která prostor dvora uzavírala, se pnulo psí víno a pod ním byla místy vidět popraskaná omítka. Měl to tak rád, vyrostl tady, po těch omšelých kamenech chodili jeho předkové, vodili tudy dobytek, děti si zde hrály, na slunci se vyhřívaly kočky a pospával pes, matka věšela prádlo. Už dlouho si mohl dovolit všechno opravit a zrekonstruovat, třeba i přestavět, ale nechtěl. Určité nezbytné úpravy sice provedl, ale do charakteru stavení nezasahoval.

Michal začal bez velkého přemýšlení malovat větev s ptáky, umístil ji do horní části obrazu. Práce ho uklidňovala a rychle přibývala, zapomněl i na třeštící hlavu. Rodící se obraz ho začal vtahovat a on už na nic nemyslel. Myšlenky v jeho hlavě samovolně létaly, ještě doznívalo předchozí podráždění, ale zlost už slábla.

Zvládnu to, Richard bude zírat, zmetek jeden. A bude muset pořádně připlatit, nebo jsou to poslední obrazy, které ode mě uvidí.

Napadlo ho, že pod větev s ptáky neumístí starou oprýskanou lavičku. Ne, namaluje tam luxusní auto. Audinu, přesně tu Richardovu, však ji dobře zná. Nakrátko přerušil práci, otevřel si notebook a přihlásil se na internet. Během pár vteřin měl na obrazovce stejný typ vozu, s jakým jezdí Richard Vičara.

Se škodolibým úsměškem maloval dál, obraz mu rostl pod štětcem, téměř jako by ožíval. Tahy vedl suverénně, s jistotou, nemusel nic opravovat. Když si ujasnil, co namaluje, nepotřeboval žádné náčrty, to ho nikdy nebavilo. Pustil se rovnou do malování obrazu, a buď mu záměr vyšel, anebo ne. Už dlouho se mu nestalo, že by něco zkazil. Ovšem také už docela dlouho mu to bylo jedno, Richard to koupí tak jako tak. Nerozumí tomu a ti tupci, kterým jeho práci nabízí, si ji koupí už jen proto, že to maloval Jurek. Snobové a maloměšťáci kdesi v Německu nebo v Holandsku. Neznal je a byli mu ukradení.

Michal s velkou chutí ozdobil střechu luxusního vozu ptačími lejny a jedno extra velké nechal stékat po zadním okně až dolů k poznávací značce. Do ní pak zvlášť pečlivě umístil stejná písmena a číslice, jaké měl Richardův skutečný vůz. To už se sám pro sebe pochechtával. Bavila ho představa, jak Richard jeho obraz prodává do galerie někde v Mnichově nebo Hamburku, možná v Antverpách a galerista ho pak vyprovází, stojí ve dveřích a sleduje odjíždějící vůz. Říkal si – jestlipak si toho ti debilové zazobaní vůbec všimnou?

Přemýšlel, za kolik to Richard střelí. Určitě na něm pořádně vydělá. Ale on už se okrádat nenechá, s tím je konec. A taky se už víckrát nenechá svázat, aby musel vyrábět obrazy na kšeft jako robot. Zase bude dělat svobodně, pro radost. A lidi mu zaplatí, co si řekne. Věděl, že je dobrý, nejlepší. Dokončil poslední tahy štětcem a odstoupil.

Dlouze si obraz prohlížel a byl spokojený. Zase to dokázal. Je prostě machr.

Věděl, že je obraz dobrý. Jeho rukopis byl nezaměnitelný, obecně známý. Kdo se trochu vyznal, musel okamžitě poznat, že tohle maloval Jurek. Ten známý naivní malíř, samouk a génius. Jeho obrazy byly plné světla, barev, zdánlivé vlídnosti, působily téměř idylicky. Přitom nebyly lacině líbivé, většinou obsahovaly nějaký sarkastický podtext, vtípek, kterému opravdu rozuměl jen autor, ale který diváka provokoval. Rozbíjel prvotní záludný dojem vlídnosti a líné pohody, zneklidňoval. Byla tam otázka, tajemství, nevyslovený příběh.

Uvědomil si, že má hlad. Ze spíže vytáhl konzervu párků s fazolí, jednu z bohaté zásoby. Otevřel ji a obsah vyklopil na pánev. K tomu čerstvý chleba a vychlazenou plzeň, jeho představa ráje. Tohle plebejské jídlo miloval už od dětských let. Ne že by se živil jen konzervami, občas si něco ukuchtil a většinou se stravoval u matky, která mu s láskou vyvářela. Ovšem když maloval, šetřil časem a jídlo odbýval. Na vaření neměl čas a za matkou v takové dny nechodil, nechtěl se vytrhovat z práce.

Než se fazole s párkem ohřály, otevřel mailovou schránku a zkontroloval poštu. Nic, jenom zpráva od Ilony. Rozhodl se, že ji teď číst nebude, nechtěl si kazit chuť. Tušil, co mu sestra píše. Jejich včerejší hádka stála za to a bylo jasné, že Ilona na něho nepřestane tlačit. Asi by to měl vyřešit, ale ne teď. Pěkně jedno po druhém, jinak se z toho zblázní. Spory se sestrou se táhly už pěkných pár let, ještě to nějaký čas vydrží.

Usadil se u stolu a pustil se do jídla. Lahůdka. Z kulinářského hlediska možná spíš zvěrstvo plné konzervantů a jiné chemie, ale co. Však to nemá každý den. Požitek si zkazit nenechal, přesto ho připomínka sestřiných požadavků trochu rozladila. Jeho praktická, spořádaná a malicherná sestra.

Tak jiná než on. Jak vůbec můžou být sourozenci. Musí někdy mámu vyzpovídat, to přece není možné. A ta Ilonina hamižnost, není v ní ani kousek velkorysosti. Všechno má spočítané, zvážené a zkontrolované. Vždyť ona snad ani není živá, ta má místo srdce kalkulačku. Taky by si zasloužila obraz.

Michal si začal pohrávat s představou, otevřel si další pivo a dal se do nového díla. Překypoval energií, touhou tvořit, a nesledoval hodiny. Stávalo se, že hektickou prací dokázal strávit i několik dnů. Nevytáhl paty z ateliéru, přestože byt měl v přízemí pod ním, stačilo jen sejít po schodech. Skoro nespal, jen si občas zdříml na gauči v koutě. Teď začal malovat lidičky v supermarketu, jak se s plnými vozíky strkají u regálu se zbožím v akci. V popředí obrazu za vozíkem vrchovatě nacpaným vším možným se bude tyčit jeho sestra s lačným výrazem ve tváři, v ruce seznam zlevněného zboží, které musí stůj co stůj získat. Nejpozději zítra ten obraz dokončí.

Byl spokojený, už se chytil, práce se zase začala dařit. Věřil, že další tři obrazy vymyslí a namaluje se stejnou lehkostí a rychlostí. Do soboty by to mohl zvládnout. Pak bude mít od Richarda pokoj. Dá mu jeho pět obrazů a potom se budou bavit o jiných podmínkách spolupráce. Je konec Vičarovy diktatury.

Věděl, že ho čeká konflikt, dlouholetý obchodní partner se nebude chtít jen tak vzdát, ale Michal se nebál. Snad se i trochu těšil, až tomu zazobanci oznámí, že budou platit jiná pravidla než dosud. Není přece žádná nula, žádný primitiv, kterého Vičar našel na hnoji, umyl ho a udělal si z něj svého maskota. A hlavně skvělý zdroj příjmů. Nejenom obrazy, ale všechny jejich reprodukce, v posledních letech kalendáře, pohlednice a několik obrazových publikací. Věděl, že mu řada jiných umělců závidí, ale byli mu ukradení. Oni měli svoji akademii, cestičku umetenou. A on? Kolik let to trvalo, než se prosadil. Jasně, bez Vičary by to nešlo, ale nic mu nedluží. Posloužili jeden druhému, Jurek se stal díky Vičarovi známým a slavným a ten zase na jeho práci slušně zbohatl. Nejen že vydělal na samotném prodeji obrazů a autorských práv, ale také se dostal do vyšší ligy mezi galeristy.

A co, život je změna. Nemusejí se hned rozejít, Jurek mu klidně pár obrazů jednou za čas dodá. Za poctivou cenu. Ale Sydney, to už je jeho vlastní hra.

II.

„Tak to je skvělé. No výborně, zítra tě čekám. V kolik tak asi dorazíš?“ Marie měla skutečně radost. Konečně ji navštíví její dlouholetá kamarádka Líba z Prahy. Za poslední roky, kdy Marie žila v Kapličkách, se jim nepodařilo zorganizovat Líbinu návštěvu na Moravě. Vždycky zůstalo jen u plánů a slibů, vídaly se především při Mariiných cestách do Prahy. Postupem doby tam však jezdila stále méně. Zprvu si ještě držela pražský byt, který pronajímala, před časem se však rozhodla definitivně zůstat na Moravě a byt prodala. Tím aktem se jaksi pomyslně odstřihla od pražského života, stala se z ní venkovanka. Na Prahu nezanevřela, z celé duše ji milovala, ale už chtěla žít jinde.

Během let slábl i vzájemný kontakt s Líbou, až si někdy Marie říkala, že se jejich dlouhé přátelství někam vytratilo. Brala život, jak šel, a zbytečně se netrápila. Věděla, že změna prostředí osvěží její duši, její život získá nový impulz, ale současně možná bude muset i něco obětovat. Přesto se jí po tamních známých a kamarádech občas zastesklo a na Líbinu nadcházející návštěvu se opravdu těšila.

„Já nevím, počítám tak kolem poledne. Cestou se ještě chci zastavit v Brně a taky podle toho, jak bude vypadat dálnice. Hodí se ti to?“

Hodilo se to výborně, Marie pracovala z domova, na zítra neměla plánované žádné pracovní schůzky. Petr byl v práci, měl službu a rozdělaný složitý případ, který se už snad chýlil ke konci. V takových situacích neplatila běžná pracovní doba. Zůstával v Brně a za Marií se chystal až na víkend, pokud do té doby případ uzavře.

„Tak jo, počítám s tebou. Těším se.“

„Já taky, kamarádko. Moc. Kdyby byly nějaké komplikace po cestě, dám vědět.“

Rozloučily se a Marie kritickýma očima přelétla interiér své chalupy. Na chvilku se snažila představit si, jak její venkovský domov na Líbu zapůsobí, a lehce znervózněla. Její kamarádka byla ostřílená světačka, pohybovala se ve vyšších společenských kruzích a byla solidně finančně zajištěná.

Chvilková pochybnost Marii vyvedla z míry, ale rychle ji zaplašila. No a co? Tohle je můj domov, můj život, jak ho chci žít. Nemám se za co stydět.

„No a co,“ zopakovala si polohlasem sama pro sebe. Vstala z křesla a rázným krokem přešla do kuchyně, snažila se setřást lehkou podrážděnost, která ji na chvíli ovládla. Proč taková reakce, ona přece není žádný snob. Nemá zapotřebí se s někým srovnávat, je sama sebou, žije tak, jak jí to vyhovuje. Její domov je útulný, zařídila jej podle vlastního vkusu a bytového architekta nepotřebovala. A Líba ji přece dobře zná.

Se svojí dávnou kamarádkou se setkala po dlouhé době předminulý víkend, Marie se nechala vylákat do Líbina nového domova. Do Slavonic, kde Líba se svým druhým manželem otevírala galerii a kavárnu v krásném renesančním domě. Setkaly se po letech, ale hned si měly co říct, bylo to, jako by se naposledy viděly včera.

Marie měla z občasných dlouhých telefonátů rámcový přehled o všech změnách, kterými si Líba v poslední době prošla, ale když se setkaly osobně, všechno podrobně probraly znovu.

Manželství s Romanem nakonec nevydrželo, přestože se kdysi Líba dokázala povznést přes jeho nevěru a chtěla udržet rodinu hlavně kvůli malému Jirkovi. Marie ji za to tehdy obdivovala, ona sama kdysi obdobnou situaci neustála a řešila ji rozvodem. Pravda, neměli děti. Říkala si, že Líba je možná zodpovědnější než ona, ale neuměla si představit, že by mohla zůstat ve svazku, z něhož se vytratila důvěra. Do značné míry obdivovala pragmatismus, s jakým Líba vše vyřešila, nikdo si vlastně ani ničeho nevšiml a jí samotné se kamarádka svěřila až po letech. Nebyla u toho, když Líba prožívala krizi, tehdy se znaly pouze povrchně, od vidění. Všechno přijala tak, jak jí to kamarádka s odstupem popsala. Občas si kladla otázku, jestli by s ní měnila, a jaká je skutečná cena, kterou kamarádka za udržení rodiny zaplatila. Marie byla přesvědčená, že děravá loď už prostě vždycky nabírá vodu.

„Měla jsem se rozvést už tehdy,“ řekla jí Líba, když se Marie v rozhovoru tématu dotkla. Seděly ve Slavonicích v malé vinárně, špitaly si svá tajemství a bylo jim spolu dobře. Rozuměly jedna druhé a podporovaly se.

„Jo, měla,“ pokračovala Líba. „Nestálo to za nic. Věčné podezřívání, zpočátku taková divná křečovitá snaha ve stylu – my to přece ustojíme. Když se někde zdržel, a stávalo se to, strašně mu záleželo, abych mu věřila. Pořád mi všechno vysvětloval, vždycky zdůrazňoval, kdo z kolegů je s ním, co řeší a tak. Abych si to třeba mohla ověřit, kdybych chtěla. Myslím, že si to snad uložil jako pokání. Mě to časem štvalo. Nechtěla jsem si nic ověřovat, stačilo mi to říct jednou a věcně, nepotřebovala jsem poslouchat žádné legendy o tom, co všechno musel projednávat a proč se něco protáhlo a podobně. Na druhou stranu jsem nechtěla působit necitlivě, jako že si nevážím té snahy. Jenže taky jsem měla svoji firmu, vlastní starosti, postupně se mezi nás vplížila podrážděnost, hádky kvůli blbostem, časem lhostejnost. Přestali jsme spolu spát a mně bylo najednou jedno, jestli Roman třeba spí s někým jiným. Už mě to nezajímalo. Vlastně se mi ulevilo, roky jsme po té jeho aféře udržovali zdání, že je všechno v pořádku, sex jsme měli dvakrát týdně, jak podle jízdního řádu. Bylo to… nevím, mechanické. Povinnost, oba jsme asi měli pocit, že musíme, aby si ten druhý nemyslel, že je něco špatně. Když jsme to vzdali, oddělili jsme ložnice a vůbec to nebylo hloupé. Najednou zmizelo napětí a na nějakou dobu se u nás doma dalo zase dýchat. Říkala jsem si – nemusíme být milenci, stačí, když budeme přátelé. Měla jsem klid, s Romanem jsme komunikovali docela uvolněně, finančně se nám dařilo, chodili jsme do společnosti jako dvojice. Navenek bylo všechno v nejlepším pořádku a doma se to dalo vydržet. Žádná velká romantika, ale fungující soukolí. Když bylo třeba, podpořili jsme se, pomohli jeden druhému, ale čím dál víc jsme si žili každý po svém. Mohlo to fungovat napořád, docela si to umím představit, spousta lidí žije asi hůř. Jenže pak jsem se zamilovala. Totálně. Ani jsem se s tím netajila. No, a Roman začal strašně vyvádět, neskutečně vyšiloval. Chtěl, ať to skončím, on to tenkrát taky skončil. Nedokázala jsem to. Náš rozvod byl jak z Války Roseových.“

Při narážce na slavný film se Marie musela usmát. Romana znala jen zběžně a neuměla si představit, jak dává průchod svým emocím. Působil na ni rezervovaně, až chladně. Řekla to nahlas.

„No tak to bys zírala,“ opáčila Líba a pokračovala ve vyprávění.

Jejich rozvod se táhl skoro dva roky, Jirka byl právě na střední škole a zdánlivě se se stavem věcí vyrovnal lépe než znepřátelení rodiče. Přesto měla Líba obavy, že v hloubi duše utrpěl velikou ránu. A to jediné si vyčítala.

Krátce poté, co se jakž takž majetkově vypořádali, zemřela Líbina prateta a odkázala jí čtvrtinový spoluvlastnický podíl na domě v Pařížské, kde dlouhé roky sídlila Líbina jazyková agentura. Nebýt toho, že jí teta pronajala kanceláře za symbolické nájemné, nemohla by si tak luxusní adresu v centru Prahy vůbec dovolit. Nastaly další dohady ohledně majetku. Dědicové se nemohli shodnout, co s domem. Pak dostali od zahraničního investora nabídku, která se neodmítá, a dům prodali. Líba zpočátku jako jediná z nich byla proti prodeji, ale neměla na to, aby ostatní spoluvlastníky vyplatila, a neměla šanci zvrátit jejich většinové rozhodnutí.

Za svůj podíl dostala pohádkovou sumu a začala hledat prostory, kam přestěhuje agenturu. Prohlížela si kanceláře v Holešovicích, v Karlíně, v Nuslích, ale nemohla najít to pravé. Najednou zjistila, že už nic řešit nechce, cítila se vyhořelá, přála si od všeho utéct někam daleko. Bez velkého přemýšlení svoji zavedenou firmu za slušnou cenu prodala.

Poprvé v životě měla spoustu peněz a k tomu čas a nevyužitou energii. Hledala, co dál. Její nový partner žil v Českých Budějovicích, měl krásný dům v centru města, v bytě v patře bydlel a v přízemí provozoval galerii. Líba se o umění vždycky zajímala a byla takový dost slušně poučený laik, jak Tomáš rád říkával.

Krátce po rozvodu se znovu vdala, což Marii překvapilo. Ona sama si dlouhé roky po krachu svého krátkého manželství neuměla představit, že se znovu vdá. Až teď s Petrem Klenským to bylo jinak. Před časem ji požádal o ruku a ona byla štěstím bez sebe. Plánovali svatbu.

„Budeš se mi asi smát, ale já si jsem jistá. S Tomášem k sobě patříme, je to osudové. Proto jsem to taky nemohla ukončit, když na to Roman přišel. Nedokázala jsem to, umřela bych. To nebyl žádný flirt, od začátku jsem věděla, že jsme jedno tělo jedna duše. No nedívej se na mě tak. Já vím, že to zní blbě, ale je to pravda.“

Po dohodě s manželem vložila velkou část peněz do koupě historického domu ve Slavonicích. Investice to byla skvělá, obchodu Líba vždycky rozuměla. Malé příhraniční město uměním žije a galerie bude určitě prosperovat. Navíc Tomáš má dobré vazby na galeristy a aukční síně v Rakousku, ve Švýcarsku a v Itálii, většina jeho aktivit směřuje do zahraničí.

Marie se vytrhla z myšlenek a šla připravit pokoj pro hosty. Byl to malý, ale útulný kamrlík, snad se v něm bude její kamarádce líbit. Věděla, že Líba s ní bude chtít zajet za Michalem Jurkem. Když se Marie ve Slavonicích zmínila, že malíře zná, zavládlo nadšení. Ihned ji mrzelo, že o něm začala mluvit. Proč nemlčela? Snad se v té trošku mondénní a rádoby bohémské společnosti chtěla blýsknout. Pravda, Jurka znala. Jenže jen velmi krátce a povrchně, seznámila je Helena Procházková, když malíř potřeboval něco přeložit. Marie od něj měla doma milý obrázek, dostala jej místo honoráře a udělal jí opravdu radost. Zdálo se, že si ji Jurek docela oblíbil, ale nedělala si iluze. Vytušila, že je nespolehlivý, náladový a zatraceně sebestředný. A Líba si teď myslí, že jí Marie dopomůže k dobrým obchodům s módním malířem. Úplně klidně se jim může stát, že je nepustí dál a vystrčí na ně ze dveří holý zadek. Prý to už jednou komusi udělal, jeho bohatýrské vylomeniny bavily široké okolí, ale na vlastní kůži by nic podobného zažít nechtěla. A vůbec, proč zrovna Jurek? Protože je v kurzu, a Líba, ta její milá zlatá kamarádka, je prostě snob.

Nemá cenu si něco nalhávat. Snob a k tomu dobrá obchodnice. Proč ne. S tím Jurkem to budu muset zkusit, pomyslela si Marie, ale určitě jí ukážu Heleninu tvorbu. Je skvělá. A i když docela dobře prodává svá díla, neuškodí, bude-li mít odbyt ještě přes Líbu a jejího manžela.

III.

Kartářka míchala karty a pátravě hleděla na svoji zákaznici. Měla před sebou nervózní mladou holku, která poposedávala nedočkavostí. Ta je tu určitě kvůli chlapovi. Zamilovaná až po uši, dost možná spíš do své představy o partnerovi než do něj samotného. A je ještě moc nezkušená, aby si to dokázala uvědomit. Nakonec, do podobné pasti se často chytí i zralé ženy. Každá druhá, která k ní přijde, je tu kvůli chlapovi. Ty starší se pak chodívají ptát na děti, někdy na práci, na zdraví. Tohle děvče bude přes veškerou svoji naivitu asi dost protřelé, v očích má cosi číhavého, tvrdého. No, uvidíme, co se nám ukáže. Přestala míchat a položila balíček karet před zákaznici.

„Sejměte tři hromádky. Levou. A nechte je prostě ležet.“

Vanesa to udělala a sledovala, jak kartářka skládá hromádky do balíčku, ale v jiném pořadí. Pak začala mlčky rozkládat karty na stůl do několika řad. Stále mlčela, na Vanesu se nedívala. Ta se nervózně zavrtěla v proutěném křesílku, bylo dost nepohodlné, a nevěděla, jak si sednout. Měla strach, že se pod ní rozloží. Byla kus ženské, vysoká, dobře stavěná, žádná křehotinka. Prostě holka krev a mlíko.

Ještě před půlrokem se trápila dietami, ale teď byla na svoje ženské křivky hrdá. Michalovi se líbila, netajil se tím. Rád se jí dotýkal a poplácával ji a ona si zvedla své ženské sebevědomí. Taky jí nepřímo pomohl s výběrem oblečení. Měl prostě malířské oko a dobře odhadl, jaké barvy jí nejvíc sluší. Nikdy dřív by ji nenapadlo nosit syté odstíny fialové, vínově červené nebo třeba zelené a rezavě hnědé. Nosívala džíny a hodně černou. Zdála se jí zajímavá a hlavně doufala, že ji zeštíhluje.

„Tu černou už nenos, maximálně na kalhotách nebo sukni. Ale ne nahoře, úplně ti zabíjí obličej, vypadáš jak mrtvola,“ řekl jí jednou. Skoro se urazila, nevěděla, jak na takovou kritiku reagovat.

„Vážně, nemyslím to zle, černá doopravdy sluší málokomu. A taky bys neměla mít černý přeliv. Jakou máš přírodní barvu? Hádám tmavší blond.“

Přikývla a měla slzy na krajíčku. Její vlasy měly barvu, kterou někdo označoval jako plavou, jiný špinavě blond, ona měla pocit, že je to bezvýrazná popelavá barva.

„Zkus něco zajímavějšího, černá je tvrdá a nudná. Tobě by slušela nazrzlá hlava, tak trochu bronz.“ Dala si říct, v kadeřnictví utratila hrůzu peněz, víc, než si mohla dovolit. Ale nelitovala. Výsledek ji překvapil a potěšil. Začala se sama sobě líbit a kdykoli Michal utrousil nějakou poznámku k jejímu vzhledu, pozorně naslouchala.

Jejich vztah trval už přes pět měsíců a byla to jízda. Podle Vanesy rozhodně. Michal byl o víc než dvacet let starší, ale vůbec to nevadilo. Byl zkušený, připadal jí zralý a moudrý, líbilo se jí i jeho rebelství. Byl originální a výrazný, nejzajímavější chlap široko daleko. Vanesa byla přesvědčená, že ho má ve své moci, dobře věděla, že se mu líbí sex s ní, taky se v posteli dost snažila. Dokonce si sehnali společný byt, tedy Vanesa to tak chápala. Pronajali si nenápadnou garsonku v nové zástavbě na okraji Jílové. Bylo to Vanesino první samostatné bydlení. Sama by si nájem dovolit nemohla, pracovala jako pokladní v supermarketu a splácela auto. Trápilo ji, že Michal se do jejich bytu dosud nenastěhoval, dokonce tam ani nepřespával. Rychle se mezi nimi ustálil jakýsi stereotyp, užili si spolu, dobře se pobavili a pak Michal odcházel. Klidně i uprostřed noci. Sedl do auta a odjel domů. I když předtím třeba i vypili nějaký alkohol, pravidla a předpisy on prostě moc neřešil. Poslední dobou jeho návštěvy zřídly, prakticky ustaly. Věděla, že má důležitou zakázku a potřebuje v klidu tvořit, uklidňovala se tím, ale v hloubi duše měla strach. Co kdyby už nepřišel?

Nikdy dříve se nezajímala o starší muže, Michal byl v tomhle směru výjimka, ovšem osudová, o tom byla přesvědčená. Seznámili se v jednom podniku, byla tam se známými, trochu se nudila. Michal měl dost popito, ale byl zábavný. Znal se s obsluhou i s pár hosty, ale byl sám, neměl žádnou svoji společnost. Pozval ji na panáka, pak na dalšího, dobře se spolu bavili a ona zjistila, že ji ten chlapík zajímá. Měl svoje kouzlo, auru rebela a bohéma, uměl zaujmout. Chtěl ji dostat do postele a netajil se tím. Souhlasila, tak trochu z nudy a také ze zvědavosti. Před svými známými zabodovala, když sbalila toho známého malíře, alespoň si to myslela.

Před časem se jí opozdily měsíčky. Antikoncepci užívala zodpovědně, v první chvíli si nepřipustila, že by mohla být těhotná. Po pár dnech si pro jistotu koupila těhotenský test a vzápětí měla jasno – nebyla těhotná. Jenže v hlavě se usídlila myšlenka, jaké by to bylo. Představa, že by měla s Michalem dítě, byli by spolu napořád, založili by rodinu, jejich vztah by postoupil do vyšší fáze a ona by ho měla jistého. Vykašlala by se na nudnou práci, byla by na mateřské a podporovala by Michala v jeho tvorbě.

S napětím čekala, co jí kartářka řekne, na chvilku zalitovala, že sem šla. Ona má přece jasno, vysadila pilulky, už to půjde samo. Jen musí počkat, až na ni zase bude mít Michal čas. Pozorovala Evu Staňkovou, jak si mlčky prohlíží karty. Zatím jí neřekla ani slovo a už tu sedí pěknou chvíli. Holky v práci říkaly, že je dobrá.

„Tady vidím nějaké ženské potíže, prodělala jste zánět vaječníků nebo něco podobného. Teď někdy, nedávno, ne?“

Ve Vanese hrklo. „Já nevím. Trochu se mi opozdily měsíčky.“

„Měla jste bolesti v podbřišku, že?“

„Já je mívám při tom často.“

„Měla byste si zajít k doktorovi a pro jistotu to přeléčit. Jestli uvažujete o dítěti, radši s tím nějaký čas počkejte. Doktor vám nasadí prášky a to by nedělalo dobrotu. Tělo se musí vyčistit a připravit. Berete antikoncenpci, že? To není moc dobré, máte pak úplně zaneřáděný organismus umělými hormony.“

„Jak to víte?“

„Tady vidím dítě, starosti, nemoc. Ale není to nic vážného, nemějte strach. A co ten váš mužskej, podíváme se na něho. Kvůli tomu tu jste, že jo.“

Vanesa napětím přestala dýchat. Staňková na ni udělala dojem, přestože se jí příliš nelíbilo, co se zatím dozvěděla.

„On je o dost starší než vy. To není pro vás. Vidím tu faleš, zábavu. On to moc vážně nebere, na rozdíl od vás. Vy jste zamilovaná hodně, ale neznáte ho doopravdy. Vy nevidíte, jaký je, milujete někoho, koho byste v něm ráda viděla, ale on je jiný.“

„Jaký?“ špitla Vanesa se srdcem v krku.

„Podíváme se to pořádně. Je sobec, má rád jenom sám sebe.“

„Mohl by se změnit?“

Eva Staňková se na Vanesu podívala se soucitem, ale lhát nemínila.

„Jistě, mohl. Mohla by ho změnit láska, to je lék na všechno. Je zamilovaný, vidím tady jinou ženu. Poslední dobu už jste se nevídali tak často, začal se vymlouvat. Je to tak, že?“

Vanesa ztěžka polkla. Uvědomila si, že už déle než měsíc, skoro dva, za ní Michal chodil mnohem méně, viděli se jen párkrát. Choval se odtažitě, užil si své a hleděl zmizet. Když se ohrazovala a škemrala, aby se ještě zdržel, vymlouval se. Má velkou zakázku, musí namalovat pět obrazů pro Vičara, to není jen tak. Je teď prostě v jiném světě. Věřila mu, teď si však uvědomila, že věřit chtěla. Poslední tři týdny ho neviděla vůbec. Lhala sama sobě, i ona cítila, že se s ním něco děje. Nevnímal ji, už ho nebavila.

„Je to stará známost, někdo z minula. Ale dřív spolu nic neměli, jenom se už dlouho znají.“

„Takže nějaká stará baba,“ odtušila Vanesa pohrdavě a vůbec ji nenapadlo, že by se mohla Staňkové dotknout. Vždyť i jí bylo nějak mezi čtyřiceti a padesáti.

„Jsou stejně staří, ona je možná o něco starší, o pár let. Ale to nehraje žádnou roli. Je to osudové, karmická záležitost. Ale vy nebuďte smutná. Vám jde velká láska, už brzy. Ještě ho neznáte, ale brzy se zamilujete, tady po tom už ani nevzdechnete.“

„Ale já už zamilovaná jsem. Vím, že Michal je ten pravý.“

Kartářka s úsměvem zavrtěla hlavou. „To si jenom myslíte. Však vy si na moje slova vzpomenete. Vaše cesty se rozcházejí, bude lepší, když to přijmete, jak to je. Dlouho smutná nebudete, věřte mi.“

„A co ona, ta druhá? Budou spolu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malovaná pýcha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.