Ladislav Beran

Kriminální případy ze starého Písku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8559-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8560-0 (mobi)

POETICKÉ ODPOLEDNE KASAŘE KRYŠTOFA BARTOŠE

Proč si páni kasaři, co byli od pryč, zamilovali zrovna město nad Otavou a usadili se tady poté, co údajně pověsili kasařinu na hřebík, nad tím si šéf písecké četnické pátračky štábní kapitán Votruba už dávno přestal lámat hlavu. Proto taky, když přišel do jeho kanceláře štábní strážmistr Hřebejk a oznámil mu, že se do Písku přestěhoval z Mladé Boleslavi šedesátiletý Kryštof Bartoš a je to kasař, že se to dozvěděl v hospodě U Šímů, kde se scházela galerka od věže, jenom nad tím mávl rukou.

„A co s tím, Hřebejk, naděláme? Vůbec nic. Napište si četníkům do Mladý Boleslavi pro jeho materiály, ať víme, koho tu máme, s kým máme tu čest, a ohlídejte si ho. O jednoho kasaře v Písku víc nebo míň, z toho snad nebudeme dělat pohřeb.“

„K tomu se právě chystám, pane štábní. Bartoš bydlí v Gregorovce u své dcery Anděly Lešků, co dělá se svým chlapem v Měšťanským pivovaru. To je moc slušná rodina, já s Andělou promluvím, aby si svýho tátu ohlídala, aby nás tu nezlobil. Bartoše si sem co nejdřív zavolám na kus řeči,“ odešel Hřebejk z kanceláře velitele pátračky a už druhý den si pozval kasaře Kryštofa Bartoše na pátračku.

Kasař Bartoš byl opravdu dochvilný a na četnickou pátračku, kam to měl z Gregorovy ulice pár kroků, se dostavil přesně v deset dopoledne. Bylo na něm vidět, že si potrpěl na oblečení. V šedém padnoucím obleku, s bílou košilí a s červeným motýlkem by v něm těžko někdo hledal kasaře. Ale je pravdou, že fajnoví kasaři si na oblečení dost potrpěli. Jen co usedl v kanceláři štábního strážmistra Hřebejka, tak si začal nacpávat dýmku. Hřebejk si vzal jedny desky ze skříně a dělal, že si prohlíží jeho materiály z Mladé Boleslavi. Samozřejmě že blafoval, když prohlásil, že jak tak na to kouká, tak toho má už dost za sebou.

„Čemu říkáte dost, pane štábní? Čtyři popelky za život, to až tak moc není. Na Borech jsem potkal frajery, který jich měli osm i deset. I když neříkám, že jsem si párkrát nesáh na štěstí.“

„Kriminálu na Borech říkáš, Kryštofe, sáhnout si na štěstí?“

„To už je riziko kasařiny, pane štábní.“

„Takže máš, Kryštofe, jestli jsem dobře pochopil, slušně nasušíno na špatný roky?“

„No, nedá se říct slušně nasušíno, ale nestrádám, pane štábní, takže nemějte obavy, zlobit vás v Písku nebudu. Jestli ovšem tohle myslíte?“ zapálil si kasař dýmku a podle vůně tabáku to nebylo žádné laciné kuřivo.

„Líp bych to, Kryštofe, snad ani neřek. Přesně tohle mám na mysli. Můžeš mi říct, co tě přivedlo do Písku?“

„Stesk po vnoučatech, pane štábní, opravdu stesk po vnoučatech. A taky ten božskej klid tady. Všude kolem je spousta lesů, rybníků a nádherná řeka s ostrovem, kamenný most. Malá Praha! To je přímo poezie. Máte rád, pane štábní, poezii? Já ji miluju. Skládám taky básně.“

„Skládáš básně? Tady čtu, žes popelek četníkům hned moc nesložil a zapomněl jsi na dobrý vychování.“

„Tohle o mně fakt vrchní Pecka napsal? Kdyby tu byl, tak mu za to pěkně vycinkám. Stačilo říct: Kryštofe, spadla klec! a mluvil jsem jak kniha. To má člověk za svoji dobrotu.“

„Tak nevím, Kryštofe, jestli si ze mě teď neutahuješ. Tak jako tak tě varuju, abys na zlodějnu v našem rajonu radši zapomněl,“ pozval štábní strážmistr kasaře k velké nástěnné mapě Prácheňského kraje a dlouhým pravítkem mu ukázal, kam až všude sahá služební rajón písecké četnické pátračky.

„Tenhle obraz si, Kryštofe, vryj pořádně do paměti, protože tady všude je to naše,“ zašel Hřebejk pro velitele pátračky a pozval ho k sobě do kanceláře.

„Pane štábní, tak tohle je kasař Kryštof Bartoš, kterej se nám nakvartýroval do Písku, a právě jsem mu ukázal, kam až sahá náš rajón. Jo, abych nezapomněl, je to básník, pane štábní. Teď mě napadlo, básníka jsme tu snad ještě nikdy nezavírali.“

„Básníka ne, ale malíře a sochaře už jsme do lapáku nad splav poslali,“ vrátil se štábní kapitán Votruba do své kanceláře a tím představení kasaře Kryštofa Bartoše pro něho skončilo, což kasař neponechal bez poznámky.

„Střihoun je ten váš pan štábní. No, se mnou nebudou mít starosti. Jinak ten lapák nad řekou jsem si už byl prohlídnout. Slušnej barák. Není tam od řeky v zimě moc velkej chládek?“

„To nevím, Kryštofe, ale v létě si kriminálníci, co vím, libujou, že sedí v chládku,“ utrousil štábní strážmistr a sbalil desky do stolu.

„Vy tu, pane štábní, asi nemáte moc v lásce kumštýře?“

„Přijde na to, Kryštofe, do čeho zrovna ten kumštýř dělá. Jakmile zjistíme, že kromě do kumštu dělá do zločinu, tak to zavřeme klidně i básníka. S tím tu na pátračce fakt nemáme problém. Kapíruješ to, Kryštofe?“

„Samozřejmě že kapíruju, pane štábní. Tohle si budu určitě pamatovat. I když je pravdou, ale to asi víte od vrchního strážmistra Pecky z Boleslavi, že mě paměť dost často zrazuje. Zapomínám. Tak už na to mám taky věk…“

„Hlavně, Kryštofe, prej zapomínáš, kam se poděly prachy z těch udělanejch popelek. Ale to nejsi sám, s tím už jsme se tady taky potkali,“ zvedl se Hřebejk od stolu a propustil kasaře z pátračky. Že by z toho pohovoru s Kryštofem Bartošem měl dobrý pocit, to říct nemohl. Jen co odešel Bartoš z pátračky, nechal si štábní strážmistr Hřebejk od služby spojit četnickou pátrací stanici v Mladé Boleslavi a měl štěstí, že mu to zvedl její velitel, vrchní strážmistr Pecka.

„Tady četnická pátrací stanice Písek, štábní strážmistr Hřebejk, zdravím do Mladé Boleslavi, pane vrchní.“

„Zdravím Písek, pane štábní, co mohu pro vás udělat?“

„Nakvartýroval se k nám do Písku ke své dceři kasař Bartoš, takže bych o něm potřeboval pár informací, a kdybyste nám taky mohli za ním poslat jeho materiály.“

„Tak přece jen to udělal? Tím nám tady vyhrožoval dobře dva roky. Kryštof je, pane štábní, pan kasař, ten opravdu umí a nikdy toho moc nepřiznal. Museli jsme na něho mít jo pořádný broky, aby to pak pustil. Přitom peníze se nikdy nenašly. Má tu přezdívku Smolař, dvakrát mu ten jeho lup, jako na potvoru, někdo ukradl. Teda to byla jeho verze. Jinak je Bartoš spořivej a má z každý rány nasušíno na horší časy a taky…“

„Prej skládá básně.“

„Což to taky. Bartoš, pane štábní, miluje kavárny. Dělá ze sebe doktora kunsthistorika a oblbuje tím rozvedený paničky, protože je dost sečtělej a ve starožitnostech se opravdu vyzná. Na Pankráci seděl s jedním profesorem historie, co tam byl za vraždu svý milenky, a od toho dostal školu. Kdo ho nezná, tak mu toho doktora žere. Jo a to hlavní, pane štábní. Umí fakt ukecat kdekoho. Je to takovej uspávač hadů. Mele a mele si pořád svou, nepustí člověka ke slovu. Jinak parťáka si na ránu nikdy nebral, vždycky dělal trezor sólo,“ odmlčel se vrchní strážmistr Pecka, ale vzápětí hned navázal.

„S tím si tam užijete, pane štábní. Až to tady řeknu chlapům, tak půjdou do kostela zapálit pořádnou svíčku, že jsme se Bartoše konečně zbavili. Jo, málem bych zapomněl, má úředně zakázanou Prahu, protože jim tam udělal dvě káči. Ty jeho materiály do Písku hned pošlu. Abych byl upřímnej, pane štábní, rádi se jich zbavíme.“

„No, nepotěšil jste mě, pane vrchní, ale co se dá dělat, má tady rodinu, s tím nic nenaděláme. Slíbil nám, že tu nebude zlobit, ale to říkají všichni. Mimochodem, vypadá to, že má vážně slušně nasušíno. Přišel v parádním obleku, v bílý košili a motýlku.“

„Pokud jde o oblečení, tak na tom Bartoš dost rajtuje. To zase jo. A nasušíno bude mít, protože z žádný káči, kterou udělal, se nikdy nenašly žádný peníze. On si za ně sice vždycky nějakej ten rok odseděl, ale to bylo všechno. Taky nikdy v těch trezorech, co rozpáral, nebyl moc velkej majlant, ale na slušný živobytí, když se nebude moc kravit, to stačí,“ ukončil vrchní strážmistr Pecka hovor a četnická pátračka si tak ke konci října sedmatřicet pomohla k dalšímu kasaři, který rozhodně nebyl žádné neviňátko. V hospodě U Šímů, kam to měl z Gregorovky na Drlíčov opravdu pár kroků, se Bartoš velice brzo „zatáhl“ a jako zápisné tu poručil pro celou hospodu utopence a pivo. Ke stolu, kde sedávala galerka, stačilo poslat láhev rumu a hned se mu tu dělalo místo. To, že je Bartoš kasař, to se tu vědělo, a protože tu vedl často přemoudré řeči, vyfasoval tu přezdívku „Profesor“ a jinak mu tu taky nikdo neřekl.

Kdy se Profesor Kryštof Bartoš objeví v kavárně U Hubáčků, kde bylo od rána do včera „přebuchtováno“, to na sebe nenechalo dlouho čekat. Bylo to jedenáctého listopadu na svátek Martina dopoledne, a aniž to tušil, přisedl ke stolku, kde seděla největší drbna z Písku Valérie Ježková, vdova po pražském zlatníkovi, který se před patnácti lety zakoupil do Písku a rok nato tu zemřel. Že si sedl Bartoš právě k ní, to mělo dva důvody. Bylo tu plno a stolek, kde seděla Ježková, byl nejblíže baru. Valérie Ježková byla na svůj věk, bylo jí třiapadesát, ještě šmrncovní ženská, která byla přímo olepená zlatými prsteny, které nešly přehlédnout. To, že na ni šedesátiletý Kryštof Bartoš, kterému by ty roky nikdo nehádal, udělal ve svém obleku s motýlkem dojem, bylo okamžitě vidět. Bartoš se v takové společnosti, která sem chodila, pohyboval jako ryba ve vodě, takže když se Ježkové zeptal, jestli si může jeho věkem sešlá „starožitnost“ přisednout k dámě v nejlepších letech, ozval se tu smích a pobavená Ježková, která svým kamarádkám tvrdila, že patnáct let neviděla pořádného chlapa, nebyla proti. Dýmka, kterou si začal Bartoš nacpávat, udělala na vdovu Ježkovou dojem, stejně tak jako oslovení číšníkem Ríšou: Profesore, čím mohu sloužit? A taky jeho objednávka výborného francouzského koňaku tady udělala své. Ten Profesor se tady okamžitě ujal, i když číšník Richard moc dobře věděl, jak to s ním je, ale nezkazil to. Pravdou je, že na oplátku se mu tu Profesor dobře zapsal a nechal tady skoro dvě stovky s pořádnou diškrécí, za kterou se mohl vrchní Ríša uděkovat a při hlubokém klanění se málem bouchal čelem o podlahu. V každém případě se to Bartošovo antré tady povedlo.

To, že kasař Kryštof Bartoš začal pauzírovat v hospodě U Šímů a začal se víc objevovat v kavárně U Hubáčků a taky ve vinárně U Netopýra v Soukenické ulici, kde nasušeným penězům pořádně pouštěl žilou, to se samozřejmě brzo doneslo na ucho štábnímu strážmistru Hřebejkovi. V Profesorově společnosti se často objevovala vdova Valérie Ježková, a tak se začalo šuškat, že ty dva spolu určitě mají techtle mechtle. Že byla vdova po pražském zlatníkovi takzvaně za vodou, to se vědělo, a to právě začalo dělat Hřebejkovi, který dobře znal Bartošovu minulost, vrásky na čele. Když se s tím po nějaké době svěřil veliteli pátračky, šly brýle z očí na čelo a došlo i na viržinko.

„Hm. Že by ta vdova netušila, že ji ten Bartoš tahá za nos? Ví vůbec ta Ježková, že je to kasař, Hřebejk?“

„Po tom jsem, pane štábní, nepátral, a abych pravdu řek, nerad bych se v tom vůbec angažoval. Obávám se, že je v tom z její strany velká zamilovanost. Doneslo se mi, že Ježková koupila kasaři zlatý náramkový hodinky. Švýcary.“

„Takže chcete, Hřebejk, počkat, až tu vdovu Ježkovou kasař Bartoš oškube jak slepici a zmizí z Písku s prachama a se zlatem, co jí sbalí? Nebudu vám, Hřebejk, radit, udělejte to, jak chcete, ale čím dřív se tý zamilovaný vdově pořádně otevřou oči, tím líp pro ni i pro pátračku. Kapišto?“

„Kapišto, pane štábní, hned v tom něco udělám, spolehněte se,“ slíbil Votrubovi štábní strážmistr, a že se vdova Valérie Ježková objevila na pátračce už ke konci týdne, tak v tom měl prsty štábní strážmistr Hřebejk. Samozřejmě že chtěla hovořit jen s velitelem četnické pátračky a štábní kapitán Votruba si ji hned zavedl do své kanceláře, neboť se podle ní jednalo o velice delikátní záležitost. Jen co usedla na židli, sáhla do kabelky a nevyndala cigarety, ale dopis a okamžitě spustila.

„Pane štábní, tahle sprostota mi přišla včera poštou. Je to anonym, psala ho ženská a je plný špíny na mého snoubence Kryštofa Bartoše, kde se píše, že je to bývalý kasař, který se vydává za profesora kunsthistorika, a ráda bych věděla, co je na tom pravdy,“ teprve pak přišla na řadu krabička cigaret a vdova Ježková si zapálila. Štábní kapitán si pročetl anonym, a když ho odložil, šly brýle jak jinak než z očí na čelo.

„Mnó? Jestli je váš snoubenec, paní Valérie, bývalý arestant Kryštof Bartoš, který přišel do Písku z Mladý Boleslavi, snad to, proboha, nebude nějaká mejlka, tak to je opravdu kasař, který si nechává říkat ve zdejší galerce Profesor,“ vstal Votruba od stolu, zašel ke kartotéce zločinců a vytáhl z ní trojdílku Kryštofa Bartoše, kterou předložil před překvapenou Ježkovou.

„Je to on, o kterým je řeč?“ šel si Votruba opět sednout za stůl a vzápětí musel volat službu, aby přinesla sklenici vody, neboť o Ježkovou se pokoušely mdloby.

„Taková nechutná společenská lapálie. Já tu ostudu nepřežiju,“ vypadlo z Ježkové a sáhla po sklenici vody.

„Kasař! Kdo by to do něho řek? Je tak vzdělanej. Dokonce skládá básně,“ vzala si Ježková znovu do ruky trojdílku Bartoše a nevěřícně zavrtěla hlavou.

„No je to on. Fakt je, že ten trezor, co mám v ložnici u postele, ho dost zajímal,“ prozradila na sebe Ježková víc, než musela, když se najednou zarazila.

„Proboha, aby mě tak vykrad? No u mě ten pán končí. Ten pěkně posype z baráku.“

„Nepůjčila jste mu, paní Valérie, nějaké peníze?“

„Půjčila. Čtyřicet tisíc. Všechno to bylo v pětitisícovkách, ale ty mi Kryštof hned druhý den dopoledne vrátil. Měl možnost koupit lacino stavební losy a Živnobanka už byla zavřená. Nic mi nedluží. Jinak to on je solventní.“

„Aby nebyl, když má z předešlých vloupaček nasušíno,“ utrousil velitel pátračky, kterého ta částka čtyřiceti tisíc samozřejmě okamžitě zaujala, když vtom se vdova Ježková najednou zvedla od stolu.

„Co jsem chtěla vědět, to jsem se tu dozvěděla. Jak je vidět, ten anonym nelhal, to mi stačí, pane štábní,“ poděkovala Ježková veliteli četnické pátračky za vlídné přijetí a odešla.

Když se o návštěvě Valérie Ježkové na pátračce dozvěděl štábní strážmistr Hřebejk, spokojeně si zamnul ruce. Anonym byla totiž jeho práce a napsala ho jeho známá Karla Vodičková, které to nedalo žádný problém, protože vdovu Ježkovou a kasaře Bartoše neměla v lásce. To taky došlo veliteli pátračky, když se Hřebejk objevil v jeho kanceláři a hned na něho uhodil.

„Před chvílí odešla z pátračky Ježková. Nemáte, Hřebejk, v tomhle anonymu prsty? Bylo by vám to podobný.“

„A kdybych měl, pane štábní?“

„No. Je to sice neetické, ale přineslo to pro nás velkou zajímavost. Bartoš má opravdu nasušíno. Půjčil si od Ježkové na stavební losy čtyřicet tisíc, ale hned druhej den jí to vrátil. Bylo to v samých pětitisícovkách. Buď ji zkoušel, anebo…?“

„Anebo si je potřeboval vyměnit, pane štábní. V materiálech, co nám poslal vrchní Pecka z pátračky z Mladý Boleslavi, mají četníci podezření, že udělal kampeličku v Poděbradech a tam se ztratilo čtyřicet tisíc, všechno v pětitisícovkách. Mají zapsaná jejich čísla. Moc bych za to nedal, že právě tyhle pětitisícovky bude mít Ježková doma a Bartoš se jich takhle elegantně a bez problémů zbavil.“

„Hřebejk, a víte, že tohle je možný? Jestli se tohle potvrdí, tak tomu říkám pořádný maso na kosti. Najděte ty čísla bankovek a sypte se strážmistrem Kovaříkem okamžitě za Ježkovou. Jestli se to potvrdí, tak ji přivezte i s prachama na pátračku a hoďte sebou, než se setká někde s Bartošem,“ začal štábní kapitán nervózně přecházet po kanceláři, a to už Hřebejk na nic nečekal a vypadl z pátračky jako cukrář.

Když přivezl Hřebejk s Kovaříkem vdovu Ježkovou se čtyřiceti tisíci, které byly v sáčku, oni dva už měli jasno, že to jsou peníze z poděbradské kampeličky, protože všechna čísla bankovek seděla. Důležitý byl ale celofánový sáček, ve kterém Bartoš předal Ježkové peníze. Toho se okamžitě ujal technik pátračky praporčík Číp a sejmul z něj palečky, které byly přímo ukázkové. Pravdou je, že když se Ježková dozvěděla, že jsou to všechno pětitisícikoruny z vloupání do kampeličky v Poděbradech a že je to vlastně předmět doličný, byla znovu na omdlení. To už ale štábní kapitán Votruba poslal Hřebejka a Kovaříka, aby sehnali kasaře Bartoše, že bude mít básník co vysvětlovat, a vdově Ježkové doporučil, aby se modlila, protože dostat z kasaře její peníze, to bude kumšt.

Sehnat Kryštofa Bartoše v tu dobu nebyl problém. V kavárně U Hubáčků nebyl, takže zbývala kavárna v hotelu Dvořáček. Tam ho taky štábní strážmistr Hřebejk zastihl v dámské společnosti, která se s ním náramně bavila. Hřebejk zavolal ke stolu vrchního, aby pana Profesora zkasíroval. To, že bude tady platit tisícikorunou, to překvapilo nejen vrchního, ale i štábního strážmistra, který to zarazil a tu tisícovku okamžitě zabavil.

„Tahle bankovka neříká tady Pofesorovi pane, on určitě najde něco menšího, že jo, Kryštofe?“ donutil Hřebejk Bartoše sáhnout pro stokorunu do peněženky, která byla nacpaná pětitisícovkami, a jakmile Bartoš zaplatil, sebral mu peněženku a vytáhl z ní šest pětitisícovek.

„Tyhle ti, Kryštofe, taky neříkají pane. My tomu na pátračce říkáme předmět doličný. Ale tohle ty moc dobře znáš,“ vytáhl Hřebejk náramky a nasadil je kasaři na ruce. Společnost u stolu okamžitě zmlkla.

„Tak to bysme měli a můžeme jít na pátračku,“ předal Hřebejk kasaře strážmistru Kovaříkovi, dámské společnosti se omluvil za zkažené odpoledne a během deseti minut už seděl kasař Kryštof Bartoš v kanceláři štábního strážmistra Hřebejka, kde seděla i vdova Valérie Ježková.

Když před vdovou Ježkovou vysázel Hřebejk na stůl třicet jedna tisíc, z té okamžitě vypadlo: „Ale to není všechno. Kde je zbytek, ty syčáku?“ obořila se na kasaře, který pokrčil rameny.

„No, já myslím, že zase tolik tratit nebudete, paní Valérie. Mohlo to dopadnout hůř. Já mám tady pro Kryštofa rozumný návrh. Když ještě vybalí ten zbytek, aniž bysme dělali u jeho dcery domovní prohlídku, a zapomeneme přitom na podvod, kterého se na vás dopustil, že to nebude bolet vás ani jeho, protože to by mu k tý udělaný poděbradský kampeličce přibyl další paragraf. A to se dá na Borech sedět, Bartoši,“ vložil se do toho štábní kapitán Votruba, který si výslech kasaře nemohl nechat ujít. Na kasaři bylo znát velké rozhodování.

„Tak měl jsem nějaký výdaje. Já mám totiž rád, pánové, v kavárně u Dvořáčků poetický odpoledne, a to něco stojí,“ vstal kasař a z malé kapsičky u kalhot vyndal složenou pětitisícovku, kterou položil k těm ostatním na stole.

„Víc nemám,“ podíval se na velitele pátračky a zavrtěl hlavou.

„Jen ještě přidej, Bartoši, a sundej ponožky,“ ukázal Votruba na nohy a kasař to s velkou nechutí udělal. V pravé ponožce byly ještě dvě tisícovky, které sice nevoněly, ale to Ježkové nevadilo.

„Dost jsem vás tady v Písku podcenil, pane štábní. Přitom jsem si myslel, když se sem uklidím, že na mě ty Poděbrady neprdnou. Škoda, mohly to bejt další pěkný poetický odpoledne. Ten podvod teda opravdu mažem, pane štábní?“

„Co jsem řek, to platí, Bartoši. Že byste neměl z minula někde ulitý dvě tisícovky, kterými byste ten dluh tady paní Ježkové vyrovnal, o tom dost pochybuju. Je to na vás, jak vy dva se teď spolu dohodnete, aby z toho nebyl soud,“ podíval se Votruba na Ježkovou a ta o nějakém soudu nechtěla ani slyšet.

„No, nějaký drobný bych dal doma ještě možná dohromady,“ souhlasil nakonec kasař a štábní strážmistr Hřebejk konečně zasedl k psacímu stroji a začal s kasařem, kterému tak zkazil poetické odpoledne, sepisovat případ vloupání do Kampeličky v Poděbradech. Štábní kapitán Votruba odešel do své kanceláře, aby informoval velitele četnické pátračky v Mladé Boleslavi. Když mu řekl, že mají v Písku pachatele, který přiznal vloupání do kampeličky v Poděbradech, a mají dokonce i zajištěné peníze, vypadlo z něho nepředpisové: A do prdele!

„Jestli mi teď, pane štábní, řeknete, že ten pachatel se jmenuje Kryštof Bartoš, tak tady jdu z fleku dát tu největší svíčku do kostela Panny Marie, protože to musel bejt od pátračky opravdu majstrštyk. Máte můj obdiv, pane štábní. Těší vás to?“

„Samozřejmě že těší, pane vrchní, mám tu správný chlapy. Z jednoho mám ale docela smutek na duši, že jsme tady v Písku zavřeli prvního kasaře básníka, kterému jsme tak zkazili poetické odpoledne. Teď se bude po kriminálech šířit, že písecká četnická pátračka nemá ráda kumštýře. Což pro město známých malířů, spisovatelů a básníků není dobrá vizitka.“

„Tohle bych, pane štábní, vůbec neřešil. Jak znám kriminálníky, spíš si budou mezi sebou předávat, že Písku, kde je tak dobrá četnická pátračka, je dobře se vyhnout,“ poděkoval velitel mladoboleslavské pátrací stanice štábnímu kapitánu Votrubovi za objasnění případu, na kterém si jeho podřízení vylámali zuby, a jen co Votruba položil telefon, ozvalo se z jeho kanceláře: „Kovařík, okamžitě ke mně, nejde mi otevřít ta velká registračka u okna.“ Což byl signál pro všechny četníky, neboť právě v ní byla v černém šanonu PŘÍSNĚ TAJNÉ odměna pro partu četnické pátračky, blatenská slivovice, která zvlášť když byla od jejího velitele, nikdy neurazila…

NEVĚRNÍ CHLAPI SE NEVRAŽDÍ

Když se krátce po Dušičkách v sedmatřicátém roce objevila na písecké četnické pátračce kolem poledního Žofie Chramostová z Portyče, konkrétně z Třebízského ulice, a přišla sem oznámit, že už dobře tři dny postrádá svého muže Viktora, který byl ajznbon a dělal v Protivíně na nádraží na posunu, narazila tu na štábního strážmistra Hřebejka. Měla štěstí, protože ten tuhle bezdětnou rodinu moc dobře znal. Žofie Chramostová dělala v kartáčovně, Viktor sice nebyl žádný kriminálník, ale byl to známý karbaník. Hřebejk na něho často při policejní šťáře narazil v kvelbu za kuchyní v hospodě U Třech lip, kam si po každé výplatě přišel hodit forbes, čili takzvané plátýnko, aby rozveselil svoji peněženku. Chramostová byla ženská, jak se patří, krev a mlíko a ve svých skoro padesáti to byla pořád ženská, která by stála za hřích. O dva roky starší Viktor měl pověst kance všech kanců, a která sukně před ním nevylezla na strom, tak ji dostal. O Žofce Chramostové se v Portyči taky říkalo ledacos, ale oba byli zřejmě toho názoru, že co oči nevidí, to srdce neželí. Je ale pravdou, že u nich o „Itálii“ nebyla nouze, což se obyčejně stávalo, když se Viktorova peněženka nerozveselila, ale naopak se hluboce rozesmutnila. Na sepsání protokolu o pohřešované osobě neměl štábní strážmistr Hřebejk zrovna moc náladu, a tak Chramostovou vyprovodil z pátračky s tím, že to není poprvé, co se jí takhle Viktor někde zapomněl, tři dny není tak dlouhá doba a že se určitě zase objeví. V té chvíli samozřejmě nevěděl, že se Viktoru Chramostovi U Třech lip tentokrát opravdu dařilo a vyhrál tam za večer ve forbesu skoro pět tisíc, což byly na tu dobu sakra velké peníze. To se mu doneslo na ucho až druhý den večer v hospodě U Kvěchů, což byla hospoda kousek od starého mostu, když se tam úplně náhodou zeptal karbaníků, co tam hráli šestákový mariáš, jestli neví, co je s Viktorem Chramostou. To ho nejen překvapilo, ale i zaskočilo, a proto se hned odtud vydal do Třebízského ulice ke Chramostové. Ta, když ho uviděla pod oknem, tak z ní vypadlo: „Tak co? Je živej, nebo mrtvej?“

„Žofka, na to se jdu zeptat tebe. Právě jdu od Kvěchů a tam jsem se dozvěděl, že Viktor vyhrál ve forbesu slušný prachy a od tý doby není. Bylo to pět tisíc.“

„Tak to Viktora určitě někdo zamordoval, pane štábní! Teď už to se mnou na pátračce sepíšete?“

„Sepíšu, Žofka, sepíšu, ale až zítra ráno. A nemaluj čerta na zeď. Jak znám Viktora, tak ten ty prachy roztáčí někde v nějakým šantánu.“

„To by mě tak nevadilo, i když pět tisíc, to už jsou hergot prachy, pane štábní. O ty jen tak přijít v šantánu? Doufám, že Viktorovi z nich něco zbyde. Ráno k vám nepřijdu, přijdu na pátračku až po šichtě. Když to vydrželo do dneška, tak se to pár hodin nezblázní,“ zavřela Chramostová okno, a protože to bylo odtud jen pár kroků do bordelu Šestákové na Pěník, vydal se štábní strážmistr Hřebejk tam.

Že Žofka Chramostová postrádá svého muže Viktora, to už se u Šestákové vědělo, stejně tak jako to, že Viktor Chramosta vyhrál U Třech lip ve forbesu majlant. Šestákové bylo líto a moc ji mrzelo, že se Chramosta s těmi velkými penězi nestavil u ní v podniku a podezřívala z toho penzion, spíš hodinový hotel na Ptáčkovně, kde uměli štamgasti, když na to přišlo, dole v hospodě pustit chlup, anebo pak známý hostinec na Pražáku u Vodňan. Časově by to i odpovídalo, protože Viktor Chramosta v sobotu zabral výplatu, a to byl jeho den, kdy zašel ke Třem lipám rozveselit peněženku. Štábní strážmistr se tu moc dlouho nezdržel. Vypil kafe s rumem, jiné kafe se tu nevařilo, a zastavil se cestou na pátračku v hotelu Tři lípy. Tam se dozvěděl, že vzadu za kuchyní v kvelbu byli v sobotu většinou štamgasti z Písku až na jednoho, co byl od pryč. Ten, kdo tady ten večer při forbesu nechal tak velké prachy, byl údajně nějaký Pražák, kterého sem kolem desáté večer přivedl číšník Karel Pícha z hospody od Zelených, a tam to Hřebejk ještě stihl. Hospoda už byla v tu dobu skoro prázdná, ve výčepu seděli koktavý Sláva Straka z Drlíčova a Vašek Zeman z Bakalářů, dva nerozluční kamarádi. Když spatřili ve dveřích štábního strážmistra Hřebejka, oba dopili pivo, poslušně se zvedli od stolu a odešli, protože se blížila uzavírací hodina. Vrchní Karel Pícha začal s kolegou sbírat sklenice ze stolů, ale když na něho Hřebejk ukázal, aby k němu přišel, tušil, že se bude jednat o forbes U Třech lip.

„Dáte si pivko, pane štábní? Před chvílí jsem narazil dole novej sud.“

„Pivo si, Karle, nedám, dal bych si od tebe jedno vysvětlení. Co to bylo za Pražáka, kterýho si zatáh v sobotu na forbes ke Třem lipám? Chramosta tam ten večer vyhrál majlant a od tý doby není po něm vidu ani slechu.“

„Kde může bejt Chramosta, to nemůžu sloužit, pane štábní. Ale ten chlap, to byl Pražák. To jo. Aspoň to o sobě tvrdil. A prachy měl. Těma byl pořádně vycpanej. Mně se proznámil jako Tony a já bych ho šacoval na kasaře nebo na nějakýho podvodníka. Ty prachy, co nechal ve forbesu U Třech lip, ty ho ale nijak nerozházely. Říkal, že umí v životě prohrávat,“ šel vrchní natočit dvě piva a přinesl je ke stolu.

„Sem přišel asi tak kolem půl desátý a hned se mě ptal, kde se tu hraje slušnej karban. Tak jsem zavolal taxikáře Štajera a jeli jsme ke Třem Lipám. Jinak mi řek, že se potřebuje na nějakej čas zdekovat z Prahy, že po něm jde nějakej Marek. Taxikář Štajer nás odvez kolem jedný od Lip a mě vzal domů do Harantovky. Kam odvez toho Pražáka, to nevím. To musíte na Štajera.“

„A co Chramosta? Ten odešel od Lip sám?“

„Ten vypad od Lip s náma, ale kam šel a s kým, to fakt nevím. My dva jsme nalezli Štajerovi do auta a práskli do kobyl. I když, teď si vzpomínám, že Chramosta vlastně říkal, že má ráno šichtu a že se pokusí stihnout na semaforu pod viaduktem nákladní vlak, kterej prej tam vždycky dost dlouho stojí,“ pozvedl vrchní sklenici s pivem a Hřebejka nemusel nijak přemlouvat.

Že se vrchní od Zelených zmínil Hřebejkovi o tom, že se ten Pražák, kterého tipoval na kasaře, musí na nějaký čas z Prahy zdekovat, protože po něm jde nějaký Marek, to mu hlavou dlouho nevrtalo. Z Prahy znal jediného Marka, který by to mohl být, a to byl vrchní inspektor Marek z Bartolomějské ze „čtyřky“. Když mu druhý den ráno zavolal a zeptal se ho, jestli náhodou nejde po nějakým chlápkovi, který je momentálně vycpaný penězi a jmenuje se Tony, nemusel nijak dlouho čekat na odpověď.

„Tony Mareček! Tak je to přece jen on, co udělal tu Janečkovo Zbrojovku v Nuslích. To je kasař, pane štábní, a v tom trezoru bylo přes dvě stě tisíc. Neříkejte, že ho máte v Písku?“

„Měli jsme ho tady, pane vrchní. Prohrál tady v jedný hospodě ve forbesu pět tisíc a nechal se ještě v noci odvézt taxíkem do Budějovic.“

„To asi bylo pro taxikáře slušný ryto?“

„To bylo, pane vrchní. Nám ale tady od tý noci chybí chlap, co vyhrál ty jeho prachy ve forbesu. Dneska ho budeme dávat do Pátracího věstníku jako pohřešovanýho. Jedná se o nějakýho Viktora Chramostu, ajznbona, co dělá na posunu v Protivíně.“

„Tak to je mrzutý. Snad vám toho Chramostu někdo kvůli těm prachům nesejmul? Pět tisíc, to už je majlant. Tondu Marečka bych z toho ale vyloučil. Tony je sice, jako ostatně každej kasař, těžkej frajer, ale je ze starý školy, kdy měla galerka ještě glanc, a když přijde na věc, umí prohrávat a kápne božskou. Ale moc děkuju, pane štábní, za ty Budějovice. Hned si tam zavolám, aby se po něm policie a četníci mrkli. Tony má rád bordely a karban. Na holkách z bordelu dost ujíždí, to byla vždycky jeho konečná,“ konstatoval vrchní inspektor Marek ze „čtyřky“, který měl pražskou galerku v malíčku a na píseckou pátračku dost trpěl.

Štábní strážmistr Hřebejk byl zvyklý si hodně věcí zařídit sám, a proto hned ráno našlápl „bedára“ a vyrazil na šetření do Protivína. Když se Hřebejk objevil v kanceláři u přednosty stanice Kouřila a zeptal se ho, jestli neví, co je s Chramostou, ten pokrčil rameny.

„To kdybych věděl, pane štábní! V neděli nepřišel do práce a nikdo z chlapů od posunu o něm neví. Viktor je samá baba, teď má v Protivíně nějakou rozvedenou paničku, už jsem tam poslal chlapa, aby se jí zeptal, jestli tam u ní Chramosta není, ale vrátil se s tím, že ona ho neviděla dobře tejden. Je to nějaká Tereza Tichánková a bydlí v ulici u zastávky, dělá v pivováru. Proved snad Chramosta něco, že ho sháníte, pane štábní?“

„Jeho žena nám ho nahlásila jako pohřešovanou osobu,“ vysvětlil Hřebejk přednostovi stanice, proč se pátračka o Chramostu zajímá, a samozřejmě se mu zmínil nejen o forbesu, ale i o tom, že si chtěl Chramosta naskočit v Písku na nákladní vlak, aby to stihl do práce na nedělní šichtu.

„No do práce určitě nepřijel. Taky moh vystoupit na hlavním nádraží v Písku. Jinak ten vlak staví pak až v Protivíně. Asi vám, pane štábní, nepomůžu. Zajděte si za chlapama od posunu, třeba budou vědět víc,“ nasadil si přednosta stanice čepici, vzal si plácačku a vyšel z kanceláře na perón, neboť právě přijížděl vlak od Českých Budějovic.

Od pěti chlapů od posunu se toho štábní strážmistr Hřebejk až tak moc nedozvěděl. Snad jen to, že k Tereze Tichánkové přibyly ještě další dvě ženy v Protivíně, a to Květa Dvořáčková a Jitka Formánková, a v nedalekých Chvaleticích to byla Zuzana Štádlerová. Akorát se potvrdilo to, co Hřebejk věděl, že Viktor Chramosta byl opravdu kanec všech kanců a která ženská před ním neutekla na strom, tak byla jeho. Všechny tři dámy byly pochopitelně vdané. Nabízelo se tady to, co si nechtěl Hřebejk v tu chvíli připustit a co se nebál vyslovit vrchní inspektor Marek ze „čtyřky“ v Bartolomějské, že ho někdo kvůli tomu majlantu mohl patrně sejmout, neboť takové peníze, to mohlo být pro někoho moc velké lákadlo. S tím se vrátil štábní strážmistr do Písku, a když se u něho na pátračce objevila Chramostová, jeho první bylo, jestli toho svýho Viktora nakonec nezamordovala ona, což ji dost pobavilo.

„Ale pane štábní, to, že je Viktor na ženský, to už jsem dávno vydejchala. Ty jeho avantýry, kterejma se celá Portyč bavila, ty mi jsou šumafuk. Nevěrný chlapi se nevraždí, pane štábní. O těch ženskejch z Protivína jsem samozřejmě věděla. Pro mě bylo důležitý, že se mi Viktor vždycky od nich vrátil domů. Nakonec já taky nejsem svatá, my jsme z toho, pane štábní, nedělali problém. Já vám říkám, že v tom zmizení Viktora budou určitě ty prachy z forbesu,“ trvala na svém Žofie Chramostová a štábní strážmistr s ní začal konečně vyplňovat protokol o pohřešované osobě, který měl už pár dnů zpoždění.

Že se druhý den po výslechu Chramostové na pátračce objeví Viktor Chramosta u městské elektrárny v řece na česlech, to oznámil na četnickou pátračku její zaměstnanec David Ciml. Už podle oblečení utopeného muže v řece, které Ciml v telefonu popsal, Hřebejkovi došlo, že nikdo jiný než Viktor Chramosta to nebude.

Při výjezdu pátračky na místo nemohl samozřejmě chybět doktor Cafourek, který se tu dlouho nezdržel. Dokonce si tu nezapálil ani obligátní doutník. Konstatoval smrt, a jestli byl Chramosta vhozen do řeky už mrtvý, nebo mu tam někdo pomohl poté, co ho omráčil, to si nechal jako obvykle až na pitvu. Jak dlouho byl Chramosta ve vodě, to odhadl zhruba na dobu, co byl pohřešovaný. Technik pátračky praporčík Číp samozřejmě Chramostu, než ho svěřil do péče pohřebákům, prohledal, ale kromě klíče od domu se u něho nic nenašlo. Pro četníky z pátračky, přestože neznali v tu chvíli výsledek pitvy, tu byl motiv tedy víc než jasný.

Žofie Chramostová přijala zprávu o smrti svého muže, dá se říct, v klidu. Dokonce se to obešlo bez slz, což štábního strážmistra Hřebejka dost zarazilo.

„Takže prachy, co měl Viktor z toho forbesu, jsou samozřejmě fuč. Do tý vody mu musel, pane štábní, někdo pomoct. Viktor byl Portyčák a ty všichni plavou jak ryba ve vodě.“

„Prachy se bohužel nenašly. Našel se u něho pouze klíč od domu,“ sáhl Hřebejk do kapsy a ukázal Chramostové klíč.

„Ty jsou možná od domu, ale ne od našeho. Viktorovo klíč od vrat je tady doma v předsíni na věšáku. Klíč přímo od domu dáváme tady nad dveře, nad futro. V Portyči se, pane štábní, nekrade. Tady máme každej hovno, to by si nikdo nepomoh,“ nechala Chramostová stát Hřebejka mezi dveřma a ani ho nepozvala dál.

„Tenhle mosaznej klíč, ten vidím, pane štábní, poprvý v životě. Nikdy jsem ho u Viktora neviděla. Ale řeknu vám, kde se takový klíče dělají. Mařka Vaněčků z kartáčovny má podobnej. Její starej dělá nahoře u Kořána, a tam je slévárna na barevný kovy.“

„Kdyby jen u Kořána. Je v Rourovně i u Remara, takže tos mi, Žofka, moc nepomohla,“ vzal si Hřebejk klíč od Chramostové zpátky, neboť to byla důležitá indicie pro další pátrání, a na odchodu jí vyjádřil upřímnou soustrast.

Když se druhý den objevil na četnické pátračce doktor Cafourek a hrnul se rovnou do kanceláře velitele pátračky, došlo Hřebejkovi, že ta pitva Viktora Chramosty nedopadla nijak dobře. Že tomu tak bylo, to se dozvěděl vzápětí, když si ho štábní kapitán Votruba zavolal do kanceláře a oznámil mu, že má pátračka na krku loupežný mord.

„No netvařte se, Hřebejk, že jste to nečekal! Ten Chramosta má díru v hlavě. Vypadá to, že ho někdo majznul pohrabáčem, protože ten profil v hlavě tomu nasvědčuje. Nebo něčím podobným a pak vám ho hodil do vody. Je to mord, Hřebejk!“ ukázal doktor Cafourek na pitevní protokol na stole a nabídl Hřebejkovi z koženého pouzdra doutník.

„Samozřejmě že jsem to čekal, doktore, když se u něho nenašly ty prachy, co vyhrál ve forbesu u Lip. Řekněte mi, doktore, kdy vy jste tuhle pátračku potěšil?“

„Hřebejk, když tady v Písku běhají darebáci, který vám tu mordujou chlapy, nemůžete ode mne čekat veselý zprávy. Ty já neříkám často ani mým pacientům. Něco mi říká, že by v tom mohla mít prsty ženská. Ta nečekaná rána zezadu nevypadá na chlapa. Ale mohu se, pánové, samozřejmě mejlit. Máte už k tomu mordu něco?“

„Vaříme z vody, doktore. Kromě klíče, o kterým netušíme, od jakýho baráku je, a neví to ani Chramostová, nemáme lautr nic. Ale ta ženská, ta už nás, doktore, napadla taky. Jenže která? Chramosta byl kanec všech kanců.“

„Hm. To není moc, ale vy na to, Votrubo, přijdete, přišli jste na jiný mordy. No byly v tom mordu určitě ty prachy,“ konstatoval doktor Cafourek, vytáhl ze saka placatici koňaku a nechal ji, jako obvykle, kolovat.

Že má Písek vraždu, to se samozřejmě dlouho neutajilo. Okamžitě se toho chytli novináři a i mezi galerkou šly různé řeči, kdo by v tom mordu mohl mít prsty. Pravdou je, že za co četníci vzali, to šlo, lidově řečeno, do kytek a nic z toho nebylo, a je pravdou, že se dlouho nechytali. Takhle to bylo až do Mikuláše, kdy četníkům z pátračky pomohla opravdu náhoda. Štábní strážmistr Hřebejk měl řízení v hospodě pod Putimskou branou u Třech ostrostřelců a samozřejmě zašel do kuchyně, kam mu přinesl hospodský pivo. Slovo dalo slovo a Hřebejk si všiml, že tu má hospodský novou mladou servírku, kterou tu viděl poprvé.

„Koukám, Václave, že tu omlazujete personál. To děvče neznám.“

„To je přece Anča Skalů z Nerudovky. Tu mi sem za sebe dohodila Karla Vanžurů. Ke konci listopadu mi z ničeho nic oznámila, že tu končí. Když měla holou prdel a byla jí každá koruna dobrá, tak jí hospoda nesmrděla. Teď, když přišli kdovíkde k prachům, tak prej zůstane nějakej čas doma a na jaře půjde dělat do zahradnictví k Tumpachovi,“ nabídl hospodský Hřebejkovi bílou a tmavou tlačenku s cibulí a octem a tomu štábní strážmistr neodolal.

„Kupujou na Hradišti baráček, bývalou obecní pastoušku. Co jim na tom vochtru u železničního mostu chybělo. Nikdo je nevyhání, bydlení zadarmo, deputátní uhlí. Chtějí prej mít svý. Tak Vilda je šikovnej, ten si s tím hravě poradí, jsou tam čtyři cimry, studna a malá zahrádka, to bude slušný bydlení. Za tři tisíce bych tu barabiznu koupil i já.“

„A co bude dělat Vilda? Takový léta je ajznbon.“

„Tak on je dobře o deset let starší než Karla a už bude tenhle rok důchodovej, takže o tu penzi jako ajznbon nepřijde. Půjde prej dělat na Rozhlednu k Řeřichovi do cihelny. Tam si přijde nejen na prachy, ale i na nějakou tu zlomkovou cihlu, která se mu bude hodit. Anča je šikovná, ta se tu na place brzo zatáhne,“ nakrájel hospodský Hřebejkovi čtyři plátky tlačenky a cibuli a postavil před něj sklenici s octem. Kdyby v tu chvíli viděl Hřebejkovi do hlavy, viděl by tam, jak si dává věci kolem Viktora Chramosty, jeho stíhání nákladního vlaku po odchodu od Třech lip a vochtru u železného mostu přes Otavu dohromady.

To, co se štábní strážmistr Hřebejk dozvěděl od hospodského U Třech ostrostřelců, to si samozřejmě nenechal pro sebe a hned za tepla se s tím svěřil štábnímu kapitánu Votrubovi.

„Hřebejk, víte, že se mi to začíná taky líbit? To spojení s tím vlakem, vochtrem a s tou řekou? Hm. Něco by na tom mohlo bejt. Pusťte se do toho, uvidíme, co se z toho narodí. V každým případě to vypadá zajímavě. A propós, Hřebejk, tu tlačenku má Václav od Třech šiců od řezníka Klímy?“

„Jo. Ten už ji od něho bere léta. Ta, pane štábní, neurazí.“

„Já vím. Řezník Klíma z Portyče, to je dobře zavedená firma. Zítra si tam na ni skočím. A abych taky poznal tu novou servírku. Jinak k tomu Chramostovi, moc dobrej erfolk, Hřebejk, za to vás chválím, za tím určitě jděte, to je slušná indicie k případu. Doufám, že v tom nebude zase nějaká ženská a doktorskej nebude mít recht. To už bych mu tu moji židli z fleku předal.“

„Ale nepředal, pane štábní, vždyť by se vám stejskalo,“ odešel Hřebejk z kanceláře a je pravdou, že na to, aby si zjistil vše kolem rodiny Vanžurů, mu stačily pouhé dva dny. Když měl všechno, co potřeboval, pohromadě, zajel si k železničnímu mostu na vochtr pro Vildu Vanžurů, když si nejdříve zařídil na nádraží jeho vystřídání. A jen co Vanžura dosedl na židli, tak šel rovnou k věci.

„Jak na tebe kouknu, Vildo, tak na tobě vidím, že na sebe něco víš. Nechci tě strašit, ale podle toho, co jsem si kolem vás dvou zjistil, to vypadá, že z toho domku na Hradišti nic nebude. Ty prachy, co jste na to schrastili, vám totiž neříkají pane a moc dobře si rozmysli, co mi řekneš, kde jste k nim přišli, protože jestli je to tak, jak si myslím, tak to smrdí pro oba provazem. Loupežná vražda je loupežná vražda, Vildo,“ zvýšil Hřebejk hlas.

„Proboha, pane štábní, jaká vražda? Toho chlapa jsem našel už mrtvýho, kousek od vochtru, musel vyskočit z vlaku a ustlal si přímo na složenejch šínách, co jsou asi padesát metrů před vochtrem. Našla ho tam ráno Karla a byl úplně tuhej.“

„Takže ho šácla a…“

„To jo. Hledala nějakej doklad, aby zjistila, kdo to je, a našla u něho šrajtofli, kde bylo těch…“

„Pět tisíc.“

„Pět tisíc a nějaký drobný. My jsme ho fakt, pane štábní, nezamordovali. Oba jsme si mysleli, že je to nějakej zloděj, kterej ty prachy asi někde ukrad, takže jsme ho snesli k řece a…“

„Takže jste ho obrali o prachy a zbavili jste se ho, aby to vypadalo, že se utopil. Mám pravdu?“

„Máte, pane štábní, ale o žádným mordu nemůže bejt, proboha, řeč. Karla vám to dosvědčí, že to tak bylo. Ty prachy jsme mu vzali, to přiznávám, ale ty mi vrátíme. Mně se z toho vochtru stejně moc nechce. Vždyť nám tam nic nechybí a můžeme se s Karlou na něm střídat. Ten baráček na Hradišti, s tím přišla Karla, že bude k mání. Kdepak vražda,“ pokřižoval se Vanžura a Hřebejk byl z jeho výslechu dost na pochybách. I když si musel přiznat, že to tak mohlo být.

„Tak tohle si musí poslechnout pan štábní a pak se vydáme spolu s naším technikem na vochtr k těm šínám, ale běda, jestli to bylo, Vildo, jinak!“ odešel štábní strážmistr s Vanžurou do kanceláře velitele pátračky, kde ajznbon z vochtru svoji výpověď zopakoval a pak už vyjela pátračka na místo.

Zatímco technik pátračky praporčík Číp si dal práci se zajištěním biologické stopy na kolejnici, kde na ní dokonce našel i několik vlasů a setřel tady i zbytky krve z kolejnice, Hřebejk se štábním kapitánem Votrubou si vzali na vochtru v kuchyni do parády Karlu Vanžurovou, která nejen potvrdila výpověď svého muže, ale i vydala částku pět tisíc, kterou měla schovanou mezi prádlem ve skříni v ložnici. Když přišla řeč na peněženku Chramosty, tak přiznala, že tu spálila v kamnech. Oba manželé skončili po výslechu na pátračce v separaci a čekalo se na rozhodnutí vrchního soudního rady Žlábka z Krajského soudu, zda vezme oba manžele do vazby. Ten si dal se svým rozhodnutím opravdu na čas. Veliteli pátračky to odůvodnil tím, že bude dobře, aby si v separaci tu osmačtyřicítku oba manželé pěkně vychutnali, aby se příště ničeho takového nedopustili, a že se pak ozve. Když k tomu konečně došlo a zavolal štábnímu kapitánu Votrubovi, ten už tušil, jak to s Vanžurovými, kteří nebyli nikdy trestáni, dopadne, ale i tak byl okamžitě jedno velké ucho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kriminální případy ze starého Písku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.