Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ VII

1472–1485

Za časů Vladislava Jagellonského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2018

© Alena Vondrušková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8567-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8568-6 (mobi)

Mé ženě Aleně

Prolog

Tentokrát dorazil do mé podkrovní světničky bratranec Petr mnohem zadýchanější než jindy. Na stůl položil tlustou knihu svázanou do bělené kůže. Na jejím hřbetu byla zlatem vyražená sedmička. I když sípavě oddechoval, zvedl významně prst (jak mívá stále ve zvyku) a celkem zbytečně podotkl, že se už těší, až ji otevřeme a začneme do ní psát poslední část naší kroniky rodu Prokopů. Že bude tahle kniha poslední, jsme se dohodli už dávno. Všem tvrdíme, že sedm je šťastné číslo, proto tedy. Ale ve skutečnosti je to jinak. Oba máme už svůj věk. Kdo ví, zda ve zdraví vůbec dopíšeme tenhle sedmý díl. Podobné obavy nejsou v našem stáří nic divného. Oba jsme dávno překročili věk, kdy má muž silné paže, hladkou tvář a snadno uspokojí ženu.

O masopustu jsme s Petrem na tohle téma žertovali. Za léta společné práce se naučil sebeironii, i když je katolík.

Svým obvyklým suchým způsobem pronesl: „Milý Danieli, je jistě dobré mít silné paže, ale bystrý rozum, který zdobí moudrost stáří, je rozhodně víc. Hladká tvář? Ani to není ctnost. Existují i jiné části těla, a ty ti zůstanou hladké až do smrti. A zvláště ta jedna je užitečnější než tvář, zvláště když si chceš pohovět v křesle. Nu, a oba dobře víme, že žádná žena nebude spokojená nikdy. Tak proč o to usilovat?“

„Milý Petře, možná to nevíš, ale i v našem požehnaném věku, kdy máme bílé vlasy, slabé ruce, ale bystrý rozum, dokážeme ženu uspokojit. Ty sám to děláš často a máš z toho zjevné potěšení.“

„Co to plácáš za hlouposti?“

„Copak nepíšeme kroniku? Několikrát jsem tě přistihl, jak z ní čteš ženám u kašny. A kdykoli tě pochválí, žes je potěšil a uspokojil jejich zvědavost, tváříš se jako kohout.“

„Pravda, pravda,“ pokyvoval rozvážně hlavou. „To si namlouvat můžeme, ale církev říká jasně, že manželství je platné teprve tehdy, pokud muž uspokojí svou ženu v loži manželském. O četbě kroniky se tam nehovoří nic, a proto je tvá myšlenka lichá.“

Oba jsme se zasmáli. Často vedeme podobné hovory, které jsou vlastně k ničemu, mravokárci by nejspíš řekli, že se pohybujeme na hranici hříchu a konšelé by útrpně podotkli, že nám stáří zatemnilo úsudek. Ale my dva v nich nacházíme uspokojení. Možná právě proto, že píšeme kroniku našeho rodu, který pochází od píseckého kupce Prokopa.

Museli jsme prostudovat desítky a stovky stran různých kronik, kázání, listin i osobních zápisků. Často nám bylo smutno, jak nenávist brala soudnost našemu lidu jen kvůli tomu, zda přijímat či nepřijímat z kalicha. Brali všechno tak fatálně a vážně. Ten, kdo se neumí usmát, není schopen pochopit druhé, přemýšlet a udělat kompromis. Rozum a smích jsou dvě strany téže mince.

My dva jsme ve věku, kdy nám zbývá už jen malinký krok na věčnost. Ale teprve při práci nad naší kronikou jsme pochopili, že bez laskavosti, nadsázky a třeba i hloupého žertování by byl život očistcem už tady na zemi.

V jedné tiskařské oficíně vyšla malinká knížečka, v níž jsou žerty, které se mezi lidem vyprávějí. Ve většině z nich obhroublost nahrazuje duchaplnost. Ale jeden žert se mi tam líbil. Zemře zbožný utrakvista a vydá se k bráně nebeské. Tam ho uvítá Bůh a ptá se, zda byl celý život zbožný a poctivý. Onen muž odpoví, že ano a rozvláčně vypočítává, co vše na zemi vykonal, jak byl zbožný, nepodléhal marnivosti ani světským svodům a nikdy nevyhledával společnost mužů rozpustilých, ale jen věrných víře. Bůh ho vážně vyslechne a pak se zeptá, zda hodlá stejně ctnostně žít i v nebi. Zemřelý okamžitě přisvědčí. „Nedá se nic dělat, maž do pekla!“ rozhodne Bůh. Zemřelý si těžce povzdechne, beze slova se otočí a se svěšenými rameny se vydá po kamenité cestě k bráně pekelné. Sotva ale udělá pár kroků, ozve se za ním smích a Bůh volá: „Vrať se, já si jen dělal legraci!“ Když jsem tenhle žert vyprávěl svému bratranci, usmál se. Před mnoha lety, kdy jsme kroniku začínali psát, by nejspíše podotkl (samozřejmě s prstem významně vztyčeným), že tohle je pro nás, kališníky, typické. Kacíři jsme a budeme. Ale teď, po letech společné práce, opáčil: „Kdyby k té bráně přišel místo toho tvého utrakvisty náš katolický děkan, bude se chovat stejně. Ten se totiž usmál naposledy asi tak hodinu po svém narození. Pak už nikdy! A nejspíše by Boha pokáral, že smích je formou hříchu.“

Ne, nemíním samozřejmě svět zlehčovat. Tvrdím jen, že život pozemský není slzavé údolí, navzdory všemu tomu, čemu musí křesťan čelit. Peklo není jen tam dole, ale mnohdy si ho na zemi děláme sami svou hloupostí, chtivostí moci a peněz, sobectvím a závistí. Člověk by se měl radovat z drobností a měl by tolerovat i víru těch druhých. Protože jak mezi katolíky, tak i mezi kališníky jsou lidé hodní i zlí, chytří i hloupí, ale všichni tihle křesťané mají právo dýchat stejný vzduch. Jenže tohle poznání, bohužel, přichází až k stáru. A mnozí k němu nedospějí nikdy.

A ještě jednu věc vám chci povědět, než začneme psát poslední díl naší kroniky. Nesuďte naše předky přísně, protože oni žili v úplně jiné době, než žijeme my. To, co nám připadá jasné, to oni museli teprve poznat. To, co my považujeme za špatné, oni za špatné nepovažovali, protože se žilo jinak. Raději se poučme z toho, v čem se mýlili a v čem měli pravdu. A nebuďme namyšlení, že jsme chytřejší a lepší než oni. Nejsme. Já bych vás chtěl vidět v dobách, o kterých píšeme!

Rok Páně 1471

„Možná bychom měli budoucím čtenářům připomenout, čím jsme předchozí knihu skončili,“ navrhl jsem. „Neboť to, co se stalo, byla pro celou zemi veliká katastrofa.“

„Tak veliká snad zase ne,“ oponoval uvážlivě můj bratranec Petr. „Slunce dál vycházelo a zapadalo, naši předkové dál zápasili o živobytí a hledali své drobné radosti v událostech, které je obklopovaly a pohlcovaly. Ale tak je to vždycky. Ráj na zemi nikdy není, nebyl a nebude. Záleží jen na lidech samotných, aby si sami nedělali z bytí pozemského peklo. Sobě a ani svému okolí.“

Musel jsem souhlasit, protože obratně uhnul k něčemu, co bylo nezpochybnitelné. Já však hovořil o něčem jiném. Nemělo cenu se přít. Proto jsem otevřel naši zatím poslední dopsanou knihu, právě ji donesli od knihvazače, a četl jsem: „Dne dvaadvacátého února zemřel na faře U Týna utrakvistický arcibiskup Jan Rokycana. Přesně o měsíc později, v pátek dne dvaadvacátého března roku Páně čtrnáctistého jednasedmdesátého, zemřel český král Jiří z Poděbrad.“

KAPITOLA 1

Po několika mrazivých dnech se prudce oteplilo a sníh tál před očima. Byla sobota a blížilo se poledne. Plzní se nečekaně rozezněly zvony. Nejprve z věže nedostavěného chrámu svatého Bartoloměje na rynku a k němu se rychle přidávaly další. Vilemína to měla nejblíže ke konventu dominikánů. Ani kostel svaté Markéty nebyl zdaleka hotový, ale byl už vysvěcený, a proto chodívala na mše tam. Zrovna vařila, naštěstí dceři Bohuši bylo už třináct let a v kuchyni ji mohla hravě zastoupit. Vilemína byla zvědavá, co se děje, proto dceru postavila ke kotlíku s polévkou a sama vyběhla z domu.

Pospíchala a teprve na ulici si kolem hlavy ovazovala šlojíř, jak se na vdovu slušelo. Před vchodem do konventního kostela potkala Důru, manželku bohatého kožešníka a členku Mariánského sesterstva, které ona sama z příkazu administrátora Hilária Litoměřického založila. V čele zbožné družiny stála i po Hiláriově smrti.

„Co se stalo?“ vyhrkla trochu polekaně.

„Dobrá zpráva,“ opáčila Důra a roztočila se, jako by byla na taneční zábavě. „Ten kacíř je mrtvý.“

„Který?“

„No přece král Jiřík. Zemřel včera večer v Praze. Před měsícem Rokycana a teď on. Čekají nás konečně lepší časy!“

„Dá-li Bůh,“ ozvalo se za jejich zády. Obě se rychle otočily. Za nimi stál Půta Švihovský z Rýzmberka, pětadvacetiletý rytíř s naducanými kulatými tvářemi a splihlými nakadeřenými vlasy. Na sobě měl sice pěkný, ale zablácený a provlhlý oděv, bylo zřejmé, že právě dorazil. Na Důru se skoro ani nepodíval, zamířil rovnou k Vilemíně. Objal ji a potom cudně políbil na tvář. Dělával to, kdykoli se setkali.

Půtův otec Vilém byl totiž Vilemíniným kmotrem a po něm dostala své jméno. Narodila se ve dnech, kdy se Plzeň ubránila husitům a on jí na památku té události daroval zlatý medailon s velbloudem. Tohle podivné zvíře Janu Čapkovi ze Sán odvedl z ležení husitských obléhatelů Vilemínin otec Jan a císař Zikmund velblouda přidal na památku do městského erbu. Zvíře pak ještě dlouho žilo v ohradě za radnicí, Plzeňští ho hýčkali jako symbol svého vítězství a díky němu měla Vilemína ve městě jisté výsadní postavení. Otec jí zemřel před šesti lety a velbloud několik týdnů po něm.

Urozený kmotr nezapomněl na Vilemínu ani ve své závěti a odkázal jí rychtářství v Přešticích a masný krám v Horažďovicích. To bylo ještě v době, kdy byla manželkou plzeňského řezníka Jindříška. Jenže předání dědictví se protáhlo, protože Půta byl v době smrti svého otce nezletilý a jeho poručník bratranec Vilém Rabský odmítal majetek dělit do doby, dokud ho svému chráněnci nepředá.

Tehdy poprvé se Vilemína setkala s mladým Půtou. Stejně jako jeho otec i on jí říkával kmotřenko a jako mládenec ji rád líbával. Ne vždy si vybíral jen tvář, ale v rozumné míře mu to dovolovala. Věděla, že na něm bude záležet, zda její dědický nárok uzná. A nezklamala se. Zatímco v jiných případech nastaly průtahy, ona dostala podle kšaftu jeho otce vše hned, jak byl Půta prohlášen za dospělého.

Pokud ho povinnosti přivedly do Plzně, přespával v jejím malém domku, a to pak spolu trávili i večer. Vilemína nebyla žádná krasavice, bylo jí už téměř čtyřicet let, i když na ně rozhodně nevypadala. Měla však pěkně stavěnou postavu a zvláštní kouzlo. Po matce byla živá, bezprostřední a zábavná. Navíc celkem vzdělaná, což uměl Půta ocenit. Sám studoval na vysokém učení v Lipsku a nevzdělané ženy ho nudily. Včetně jeho urozené, bohaté a nezábavné manželky.

Půtovi však nešlo při setkání s Vilemínou jen o zábavu. Plzeň byla klíčem k západním Čechám a pevná bašta katolické víry. Díky ní věděl o všem důležitém, co se ve městě dělo. A jako hlava Mariánského sesterstva mu byla užitečná i jinak. Kdykoli měla dveře otevřené u nového administrátora a současně probošta pražské kapituly Hanuše z Kolovrat, který stál v čele české katolické arcidiecéze. Protože však Prahu ovládali stoupenci Jiřího z Poděbrad, kapitula sídlila v Plzni a on nedaleko na svém hradu Zbirohu.

„Pospíchám do Prahy,“ vysvětloval Půta Švihovský z Rýzmberka a pak se podíval na Důru tak, že i když byla zvědavá a sebevědomí jí rozhodně nikdy nechybělo, rychle se otočila a zmizela ve vratech kostela.

„Vím, král zemřel,“ přikývla Vilemína věcně.

„Právě. Nám nemůže být jedno, kdo se ujme českého trůnu. Budu mluvit otevřeně, má drahá kmotřenko. Existují totiž hned dvě velká nebezpečí. Tím prvním je Jiříkův syn Jindřich, kníže Münsterberský. Je utrakvista a za něj se určitě postaví všichni kališníci. To by pro nás nebylo dobré. Ale ani uherský král Matyáš by nebyl dobrá volba.“

„Proč? Je přece katolík.“

„I císař Zikmund byl katolík. Jsou stejní, jde jim víc o prestiž než o katolickou víru. Matyáš by slíbil utrakvistům cokoli, aby uznali jeho olomouckou korunovaci naším králem. Teď je naděje mít panovníka, který nebude kališníkům ustupovat.“

„Prozradíš mi, kdo by to měl být?“

Půta Švihovský z Rýzmberka se na okamžik zatvářil tajemně, pak se k ní naklonil a do ucha jí pošeptal: „Bavorský vévoda Ludvík Bohatý. Bratranec Vilém už za ním odjel do Landshutu a já jedu za přáteli. Předpokládám, že se s nimi v Praze potkám.“ Pak se napřímil a dodal: „Ovšem ty v tom můžeš pomoci. Jsi chytrá, a tak ti asi nemusím vysvětlovat, že bys měla po městě nenápadně rozšířit, že by bavorský vévoda byl tou nejlepší volbou.“

„Pokud si to přeješ, udělám to.“

„Jsi ta nejlepší kmotřenka, jakou znám,“ řekl, znovu ji objal a tentokrát jeho polibek postrádal zdrženlivost. Rychle ji ale pustil, když si všiml, že se za rohem vynořili dva dominikáni v bílých řeholních hábitech. „Na tvou pomoc nezapomenu,“ slíbil ještě a zmizel.

Vilemína zůstala, bylo by neslušné utéct před řeholníky do vrat kostela. Starší z dominikánů jí nejprve požehnal a pak spokojeně podotkl: „Jdeš jako na zavolanou, sestro!“ Jmenoval se Bonifác, byl převorem konventu a ve městě vedl proslulou latinskou školu. Měl Vilemínu rád, ale ještě raději jejího syna Jindříška, který ve škole patřil k premiantům.

Jindříšek byl ve všem po svém otci. Byl to vnímavý mládenec s upřímným pohledem a laskavým srdcem. I když mu bylo už skoro osmnáct let, Vilemína věděla, že dosud nepolíbil jedinou dívku. Dělalo jí to starosti, protože pochopila, že ho chce Bonifác získat pro svůj řád. A Jindříšek nebyl proti, jak to tak vypadalo.

Dominikáni byli proslulí vzdělaností a její syn dychtil poznat všechna tajemství křesťanského světa. Jenže navzdory své víře si Vilemína pro svého jediného syna představovala lepší a především zábavnější budoucnost. I v tom byla pragmatická po své matce Bohuši. Víra měla prostému člověku sloužit, ne obráceně.

„Vím, král Jiřík zemřel,“ opáčila a pokřižovala se, protože to považovala za správné. Byl sice kališník a podle papeže kacíř, ale byl to křesťan a člověk jako každý jiný. Když byl před časem na jeho příkaz městským rychtářem kališník, hrozilo, že ji připraví o část majetku. Navzdory tomu se mělo mrtvým odpouštět.

Převor Bonifác pochopil, co se jí honí hlavou, i on se pokřižoval a pak laskavě řekl: „Máš dobré srdce, sestro. Nicméně teď je třeba myslet na budoucnost a na to, jak upevnit víru v této kacířské zemi.“

„Amen,“ řekla zbožně. Věděla, že víc se od ní stejně neočekává. Dominikáni byli vzdělaní a rádi hovořili sami. Názory jiných je příliš nezajímaly. To, co říkali, považovali za příkaz, byť o tom hovořili s laskavostí kazatelů.

„Odpoledne se bude konat mše za zdraví a slávu Matyáše Korvína,“ pokračoval převor dominikánů důrazně. „Českým králem byl už korunován v Olomouci a papež stojí na jeho straně. Je tedy logické, že by se trůnu měl ujmout on, a proto se za něj postaví celá Plzeň. Na bohoslužbu přiveď všechny členky sesterstva. Přineste svou korouhev, aby bylo každému na první pohled zřejmé, že krále Matyáše ctíte. Vy, i celé město.“

Johanka z Rožmitálu spěchala do Prahy, protože obdržela zprávu, že manžel je těžce nemocný a chystá se přijmout poslední pomazání. Jenže rozloučit se s ním už nestihla. V Českém Brodě ji čekal posel, aby jí oznámil, že český král zemřel. Celou noc strávila na modlitbách za spásu jeho duše, hlavu si po způsobu předků zahalila do bílé smuteční roušky, ale tím to pro ni zatím skončilo. Slzy si schovávala na chvíli, až budou českého krále pohřbívat. Teď musela myslet na budoucnost.

Manžel s ní několikrát mluvil o tom, co bude po jeho smrti. Svou vůli jí podrobně vysvětlil a důvěrně se dohodli, jak by se měla rodina chovat, aby z jeho velkolepého díla nezbyly jen trosky. Jenže všechno vypadá jinak, když se o smrti hovoří, a když potom přijde. Dostala strach a pocit odpovědnosti ji doslova roztřásl, jako by měla zimnici. Sebrala veškeré síly, protože před svým dvorem mohla truchlit, ale ne se třást v obavách. Teď byla královna vdova a osud téhle země v nejbližších dnech a týdnech ležel na ní.

Věděla, že se musí co nejdříve setkat s Jindřichem. Tak si to manžel přál. V srdci pocítila drobný osten žárlivosti, protože nebyl její syn. Jiříkovi ho porodila první manželka Kunhuta ze Šternberka. Ta dala Jiříkovi hned tři syny a nádavkem dvě dcery. Ona jen jediného, a ten byl ještě vymodlený, protože to skoro dva roky vypadalo, že nedokáže obtěžkat. Nakonec jí ale Panna Marie to štěstí dopřála, a českému králi dala nejen syna, ale k tomu ještě dceru. Hynkovi bylo něco přes osmnáct let a byl to mladík mimořádně vzdělaný, veselý, zábavný, duší rytíř a umělec, jenže sama uznávala, že pro vládu se vůbec nehodí. Vždycky si rozuměl spíše s jejími bratry, pány z Rožmitálu, kteří byli v mnohém jako on, než se svými nevlastními sourozenci. V každém případě byl v tuhle chvíli pro boj o trůn nepoužitelný.

Z prvního manželství měl král Jiřík syny tři, ale ve svých plánech mohl počítat jen s tím nejmladším, s Jindřichem. On sám ho považoval za nejpovedenějšího, proto právě jemu zajistil titul Münsterberského říšského knížete výměnou za pomoc, kterou poskytl císaři Fridrichovi Habsburskému, toho jména třetímu, když ho ve Vídni oblehli vzbouření rakouští velmožové.

Johanka z Rožmitálu chápala, proč se musí opřít právě o knížete Jindřicha. Jeho bratr Viktorín byl už druhým rokem vězněm uherského krále Matyáše Korvína. A nejstarší manželův syn Boček nebyl úplně normální. Na dvoře se shovívavě říkalo, že je divoký a nevyzpytatelný, ale Johanka to nazývala pravým jménem. Byly chvíle, kdy se choval jako šílený. Proto nad ním stále dohlížel poručník, i když bylo Bočkovi už třicet let.

Johanka z Rožmitálu předpokládala, že Jindřich bude někde ve Slezsku, neboť se připravoval na obranu. Začátkem roku totiž uherský král Matyáš nahradil svídnicko-javornického hejtmana Oldřicha Zajíce z Házmburka zkušeným válečníkem Francem z Háje. A to znamenalo jediné, bude se znovu válčit.

I když si nebyla zcela jistá, nechtěla čekat a doufala, že Jindřicha zastihne v jeho knížecím sídle ve slezském Münsterberku, jemuž Poláci říkali Ziębice. Hned ráno, ještě se ani pořádně nerozednilo, opustil její kočár Český Brod. Vozkovi nařídila, aby koně nešetřil a při každé možné příležitosti přepřáhl. I když ji bolelo celé tělo, večer odmítla přenocovat v zájezdním hostinci za Jaroměří, jen se tam v rychlosti najedla. Udělala dobře, že se usadila ke stolu a dala se do řeči s hosty. Od jednoho kupce se dozvěděla, že jede z Náchoda a ví jistě, že tam ještě před polednem kníže Jindřich byl.

I když teprve končil březen, cestovat se přes noc dalo, protože do úplňku zbývaly jen dva dny a nebe bylo jasné a plné hvězd. Vládlo bezvětrné počasí a cesty byly upravené. Ještě před půlnocí dorazila její družina před náchodské hradby. Chvíli trvalo dohadování se strážnými, ale dříve než ponocný odtroubil půlnoc, seděla už v křesle u krbu, z něhož sálalo příjemné teplo. Proti ní si hověl její nevlastní syn Jindřich Münsterberský. Na sobě měl teplé domácí šaty a zíval, protože ho vytáhla z lože. Nebyl v něm sám a usnul teprve před chvílí.

„Ano, i mně otec řekl svou vůli,“ opáčil zdvořile, když mu Johanka z Rožmitálu vysvětlila, proč tak spěchala. Jeho poznámku považovala za neuctivou, ale obrnila se trpělivostí. Teď přece nešlo o ni, ale o České království.

„Tím lépe,“ přikývla se strojeným úsměvem. „Nebudeme zbytečně ztrácet čas. Je třeba jednat rychle.“

„To jistě,“ souhlasil vyrovnaně. Po otci byl trochu menší postavy, ale po Šternbercích zdědil robustnost skutečného rytíře. Měl ostře řezanou tvář, oči posazené blízko u sebe a nad nimi vysoké čelo. Jako většina kališníků si nechal narůst mohutné vousy, na rozdíl od bratra Viktorína však nenosil dlouhý nakroucený knír a na bradě si je sestřihoval do špičky. Lesklé havraní vlasy mu splývaly kolem uší až na ramena a podle německé módy si je natáčel do zvlněných loken. Z každého jeho gesta a slova vyzařovala autorita. Ani v tom se otci nepodobal. Král Jiřík své odpůrce raději přesvědčoval, jeho syn dával přednost síle.

„Pak musíme probrat dvě záležitosti,“ tvrdohlavě si stála Johanka z Rožmitálu na svém. Svými odpověďmi jí syn úkol nijak neulehčoval a nechápala, proč se chová tak odtažitě. Jindy k ní býval mnohem srdečnější a vždycky si rozuměli. Ale i jeho nejspíše zaskočila otcova smrt.

Odhodlaně pokračovala: „Tou první jsou záležitosti království, a tou druhou zájmy našeho rodu. Co se týká toho prvního, nejbližší kroky jsou zřejmé. Musíme udržet v zemi klid a jednat podle zemského práva. Jako královna vdova mám snad jistou autoritu a ty se staneš zemským správcem. Tak to na smrtelném loži nařídil král Jiřík těm, kteří s ním byli v jeho poslední hodince. Řekl mi to posel. A tak se stane.“

„Předpokládal jsem to a je to jistě rozumné.“

„Naštěstí mi stihl asi před měsícem můj královský manžel soukromě sdělit, co v případě jeho smrti. Neviděl jinou možnost než přenechat za určitých podmínek trůn Matyáši Korvínovi. Uherský král vězní tvého bratra a on si nepřál, abychom mu dovolili ublížit. Navíc mu bylo jasné, že jakákoli jiná volba by znamenala novou válku. A té se chtěl s ohledem na náš lid vyvarovat. Země chudne a lidé hladoví!“

„To vše řekl i mně,“ potvrdil klidně Jindřich Münsterberský.

„Přál si, abych se veřejně vzdal nároku na český trůn a to samozřejmě udělám. Ovšem s dovětkem, že na český trůn musí zasednout panovník, který potvrdí nám, kališníkům, náboženskou svobodu a zasadí se o to, aby papež uznal kompaktáta a sejmul z nás cejch kacířů.“

Johanka z Rožmitálu přikývla, věděla to, i když nepovažovala za vhodné, aby s tím začala ona. Na rozdíl od manžela byla katolička. Proto hned přešla k druhé záležitosti, která byla podle ní mnohem ožehavější.

„Víme oba, jak si král Jiřík přál, aby na trůn usedl panovník jeho krve. Ty nebo Viktorín. Uvažoval i o mém Hynkovi, protože ten se jako jediný narodil z královského lože, vy dva nikoli. Vaše matka nebyla korunovaná česká královna.“

„Ztrácíme čas,“ přerušil ji netrpělivě. „Hovořili jsme o tom přece několikrát a je to jasné. Za dané situace prostě nemá nikdo z nás nejmenší naději získat královskou korunu. Otec to samozřejmě věděl a podle toho vedl v posledních měsících svou politiku. Jeho přáním však bylo, abychom udrželi rodový majetek, který rozhodně není malý. A abychom si udrželi jistý vliv na chod věcí zemských. To znamená vycházet po dobrém nejen s českými stavy, ale i s těmi moravskými a slezskými, a rovněž s uherskými, samozřejmě za předpokladu, že se králem stane Korvín.“

„A je jiná možnost?“

„V křesťanském světě je možné všechno,“ vyhnul se Jindřich přímé odpovědi. Otec mu totiž před Vánocemi mezi čtyřma očima sdělil, jak moc by si přál, aby Korvín ostrouhal. To ovšem znamenalo najít na český trůn někoho, kdo je vojensky stejně silný, ale hlavně odhodlaný válčit. Takovým vládcem byl široko daleko jen polský král Kazimír. Ani jeho nebylo možno považovat za přítele. Ještě koncem loňského roku zhatil politické plány krále Jiříka, jenže smrt rozdala nové karty. A Polák byl pořád lepší než Korvín. Posadit na český trůn syna polského krále, o to usilovali kališníci už před padesáti lety. Co se nepovedlo tehdy, mohlo se povést teď. Jednání se ovšem musela odbývat v tajnosti a sám král Jiřík syna Jindřicha nabádal, aby o tom neprozradil nic ani jeho ženě královně. Ten plán byl totiž značně ožehavý a měl řadu úskalí.

„Co tím chceš naznačit?“ zeptala se Johanka z Rožmitálu podezřívavě.

„Nic. Samozřejmě nic,“ opravil se rychle. „Chtěl jsem jen říci, že jako nový zemský správce musím zachovat přísnou neutralitu. Nesmím stranit nikomu z těch, kteří se o českou královskou korunu přihlásí. Rozhodovat bude zemský sněm.“

„To je rozumné, Jindřichu,“ souhlasila s nepatrným ulehčením.

„Ale povím ti ještě něco, co ti otec rozhodně neporadil, i když mně se s tím svěřil. Pokud bude zle, přeje si, abys upřednostnil zájmy našeho rodu nad zájmy země. I nad zájmy kalicha.“

„To by nikdy neřekl!“

„Přísahám na Ježíše Krista, je to tak! I když zdědíš panství i v Čechách, opora tvé moci je ve Slezsku. Jenže tam jsi obklopen samými katolíky. Pokud si to bude vyžadovat situace, a opravdu nebude jiná možnost, máš odvrhnout kalich, jinak dopadneš jako beránek mezi vlky!“

KAPITOLA 2

I když venku poletoval sníh a pokryl už celé nádvoří pasovarské tvrze, chystala se Miluše na cestu. Podle štědrého odkazu Oldřicha z Rožmberka měla výsadní privilegium vést vyšívačskou dílnu a syn Vítek dostal doživotní rentu a úřad na krumlovském dvoře. Díky tomu se rozšířila fáma, že Vítek je bastardem, jehož zplodil urozený pan Oldřich. Nebyla to pravda, ale Miluše to nikomu nevyvracela, neboť to bylo pro ni i jejího syna výhodné. Tím spíše, že jeho původ byl ve skutečnosti více než pochybný.

Pro veřejnost ho za svého uznal Matteo, syn plzeňského příbuzného Jana. Byl malíř, pracoval v Krumlově a nedlouho poté zahynul v Benátkách. Matteo nenacházel zálibu v půvabech žen, ale mužů. Tu službu jí udělal proto, že příbuzní si mají pomáhat. Dokonce si ji vzal za manželku, i když sňatek ve svatebním loži samozřejmě nekonzumovali. Už tehdy lidé kroutili hlavami a říkali, že to je nějaké divné. Řeči ustaly, až když se po smrti Oldřicha z Rožmberka rozšířila fáma, že Vítkovým otcem je ve skutečnosti zemřelý Vladař. Pak dávalo smysl, že si ji vzal malíř, který v té době pro něj pracoval a dítě uznal za své. Tak se to na dvorech velmožů dělávalo vždycky.

Skutečným Vítkovým otcem byl jiný její bratranec, písecký pekař a později purkmistr Mikuláš. Kdysi ho Miluše milovala, ale Barborka jí to rozmluvila. Jak už měla ve zvyku, pokud nestačila slova, použila sílu. Barborka byla podle obecného mínění jedním z nejlepších rytířů na Klatovsku. Někteří s úctou dodávali, že zvláště v mládí dělala čest všem loupeživým rytířům. Ona i její druhý manžel Racek. Ale to už bylo dávno. Ještě teď si Miluše pamatovala pohlavky, které od ní schytala, aby dostala rozum. Tehdy se urazila, ale později byla ráda. Před třemi lety se vdala za Johanida z Buku a věděla, že neprohloupila. Konečně měla chlapa, který se postaral o tvrz a v noci i o ni.

Manžel byl, na rozdíl od jejího syna Vítka, opravdu bastardem s rožmberskou krví. Proto Rožmberkové trvali na jejich sňatku. Johanides byl o více než deset let starší a byl to rytíř odvážný, chytrý, a přitom něžný a laskavý. Vítka miloval jako svého. Chvíli to sice trvalo, ale nakonec mu Vítek začal říkat tatínku. A Johanides o něm vždycky mluvil jako o svém synovi.

Za pár dní měl Vítek oslavit desáté narozeniny, ale byl vysoký a vypadal mnohem starší. A měl také více síly. Když se rval s dvorskou čeledí, zřídka prohrával.

Miluše měla právo jednou měsíčně se účastnit v krumlovském paláci večeře s rodinou Vladaře. Obvykle ji doprovázel Johanides z Buku, a protože byl zábavný, jaksi samozřejmě zbylo vždycky křeslo i pro něj. Tentokrát však dostala Miluše pokyn, aby s sebou přivedla i svého syna. Byla trochu nervózní, protože dobře věděla, že z toho budou jen komplikace.

O Vítkově výchově měla totiž jiné představy než Jan z Rožmberka a jeho manželka Anna Hlohovská. Jenže nemohla se jim stavět na odpor. Tu a tam si sice něco uhájila, ale v případě Vítka to bylo složité. Rožmberkové ctili svou krev a domnívali se, že mají právo mluvit do toho, co s Vítkem bude.

A do toho ještě zasahovala nejstarší Oldřichova dcera Anežka z Rožmberka, stará panna. Byla bigotně zbožná a na Miluši se dívala s pohrdáním, jako by byla ta nejhorší cizoložnice v křesťanském světě. Nemohla jí odpustit, že Vítek měl být jejím nevlastním bratrem. A vinu nesla logicky Miluše. Proto ji často urážela.

Nic z toho samozřejmě Vítek netušil. O jeho původu se v Krumlově jen šeptalo a sami Rožmberkové na tohle téma jen zřídka zavedli řeč. A to vždycky výhradně v soukromí, pokud diskutovali o budoucnosti rodu. Jan z Rožmberka měl s manželkou už deset dětí, z toho čtyři syny. Mohl by tedy být spokojený. Jenže nebyl. Nejstarší Jindřich byl slabomyslný, Vok byl chlapec, který se všeho lekal, a i když mu bylo skoro dvanáct let, propadal často bezdůvodně záchvatům pláče. Ani devítiletý Petr nebyl zřejmě pro budoucnost rodu pětilisté růže zárukou. Byl bystrý, snadno se učil, ale i on občas propadal stavům deprese. To pak odmítl opustit lože a přemlouvání nebo hrozba trestu s tím nic nezmohly.

„Neboj se, má drahá, o nic nejde,“ uklidňoval Johanides z Buku manželku, když vyrazili z Pasovar. Jeli na koních, neboť cesta od tvrze k řece nebyla pro kočár stavěná, nejvýše pro fasuněk se dřevem nebo obilím. Navíc teď na jaře, když tál v horách sníh, byla všude spousta kaluží a bláta. A do toho čerstvě napadaný sníh. Na koni jel i Vítek. Johanides z Buku ho svědomitě učil všem rytířským dovednostem. Vítek byl dobrý žák a v sedle seděl, jako by se v něm narodil. Doprovázeli je dva ozbrojení služebníci. I když byl v kraji momentálně klid, jistota byla jistota.

„Pokud já vím,“ pokračoval konejšivým hlasem, „chystají se jednání, kdo usedne na trůn po králi Jiříkovi. Myslím, že Rožmberkové mají vlastní představy. Doslechl jsem se, že chtějí nabídnout českou korunu císaři Fridrichovi.“

„To není špatná volba,“ souhlasila. Fridrichovi Habsburskému sloužil už její otec Matěj Višně z Větřní. Od matky věděla, že to byla dobrá služba a jim přinesla peníze, za něž tehdy žili.

„Špatná není, ale nic z toho nebude. Císař nikdy neměl dost peněz, celý život bojuje s nespokojeným rakouským panstvem a vojenskou pomoc by potřeboval spíše on, než aby ji mohl poskytnout. A jinak než vojensky se u nás dneska neprosadíš. Zvláště ne proti uherskému králi Matyášovi.“

„A tohle Rožmberkové nevědí?“

„Určitě vědí, ale myslím, že ani oni to neberou úplně vážně. Pokud nabídnou českou korunu císaři, udělají si u něj oko, a pak, až se bude v Čechách jednat o jiných zájemcích, musí si je ostatní panstvo předcházet, aby je od císaře přetáhli na svou stranu. Mohou na tom tedy jen vydělat. Od Jana z Rožmberka je to mimořádně chytré.“

„No jo, ale to se nás přece netýká.“

„Měl bych doprovodit urozeného pana Jana z Rožmberka do Vídně. Důvěrně mi to prozradil jeho sekretář.“

„A proč má s námi být dneska i Vítek, to ti neprozradil?“

„To bohužel ne, ale hádám, že to souvisí s jeho dalším vzděláním. Náš syn chodíval v Krumlově do školy k bratrům františkánům a pěli na něj jen samou chválu. Když jste se pak odstěhovali do Pasovar, ujal se jeho vzdělávání farář Bohdan z Větřní. Jenže ten si poslední dobou stěžuje, že už mu opravdu nemá co nového dát. Nedávno dokonce hrdě prohlásil, že by se pomalu mohl začít učit u Vítka on. Samozřejmě přeháněl, protože hned pak se zeptal, zda i letos počítáme s nějakým darem pro jeho kostel. Já osobně si myslím, že Rožmberkové budou chtít, aby se Vítek vrátil do školy k františkánům. Jen tam se může naučit něco nového.“

„Ale to by se musel odstěhovat do Krumlova,“ vyjekla polekaně Miluše.

„Není už dítě, má drahá. V klášteře je kolej pro žáky. Já v jeho věku sloužil jednomu rytíři jako panoš. Hřebelcoval jsem koně, cídil mu zbroj, obsluhoval ho u stolu, a protože byl skoro pořád opilý, pomáhal jsem mu na lůžko. A někdy jsem musel uklidit, když v žaludku neudržel, co snědl a vypil. Nikdo mě nelitoval a pro další život mi to vůbec nic nepřineslo. Chodit do školy je proti tomu požehnání.“

„Ty umíš utěšovat,“ povzdechla si a pak se ohlédla. Vítek cválal vedle jednoho z ozbrojenců a o něco se zaujatě přeli. Protože byla zvědavá, přitáhla koni otěže a zpomalila. Když se ocitla na doslech, zaslechla jméno děvečky Amálie, které toho podle mínění dvorské čeledi nadělil Bůh na správných místech těla nejvíc v celém okolí. Jakmile Vítek postřehl matčin zájem, oba ihned zmlkli. Ano, opravdu už nebyl malé dítě, i když měl na podobné řeči času dost. Jenže nadělat s tím nemohla nic. A ani nechtěla.

Když projížděli Větřním, začalo znovu sněžit a na mostě přes Vltavu chumelilo už tak, že nedohlédli ani k bráně, jíž se vjíždělo na Latrán.

„Dneska asi přenocujeme na hradě,“ podotkl ledabyle Johanides z Buku. „Možná dostaneme stejnou jizbu, v níž jsme se stali manžely.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ zasmála se pobaveně. Rožmberkové je totiž před třemi lety zavřeli do jedné komnaty v paláci, neboť oba svatbu odmítali. Vladař jim oznámil, že je nepustí ven, dokud se nezasnoubí. A tak přijali svátost manželskou.

Z Pasovar odjeli už po obědě, proto dorazili do Krumlova navzdory mizernému počasí poměrně brzy. Do večeře zbývala ještě více než hodina času. Miluše si zašla poklábosit s manželkou purkrabího a Johanides vzal Vítka do stájí, aby mu ukázal koně. V panské maštali stál tucet ušlechtilých hřebců, kteří měli arabskou krev.

Když se začalo stmívat, sešli se na předním nádvoří v domě purkrabího a do horního hradu vyrazili společně.

„Budeme tam moc brzy,“ obávala se Miluše. Nesnášela přijít někam první. Zvláště na večeři.

„Třeba bude už něco na stole. Mám hlad jako vlk,“ těšil se Vítek. Ale zmýlili se všichni. Na stole byly připraveny jen příbory, poháry a prázdné misky, k jídlu však nic. Podle tradice se podávalo až po příchodu pana Vladaře. Nebyli však první, u stolu už seděli čtyři hosté. Kvardiána františkánského konventu Bonaventuru znali, stejně jako jeho souseda, děkana klášterní školy Marka z Ptění. Oba měli na sobě hnědé řádové hábity s kapucí, ovázané v pase provazem se třemi uzly. Vedle nich seděl rožmberský zpovědník Mauricius, ale posledního muže nikdy neviděli. Rozhodně nebyl místní. Na sobě měl černý talár a na hlavě plochou čapku přes uši, která značila, že je univerzitním mistrem. Měl hladce vyholené tváře. Na to si v poslední době katolíci potrpěli, aby se odlišili od utrakvistů, kteří se honosili starozákonními vousy. Onen muž měl modré oči, širokou dobromyslnou tvář a vysoké inteligentní čelo. Když vstoupili, vstal, uklonil se a sám se představil. Hovořil německy, ale s nepřeslechnutelným cizím přízvukem.

„Jsem Adriano z Mantovy, mistr proslulého vysokého učení v Bologni, jednoho z nejstarších a nejlepších v křesťanském světě. Naše univerzita je o dvě století starší než ta pražská a na rozdíl od ní my nikdy nesešli z pravé cesty. Jsme vysoké učení křesťanské a svým žákům vštěpujeme úctu k víře!“

Uprostřed tabule byla vyhrazena místa pro Vladaře a jeho rodinu, zatímco hosté seděli na krajích. Proti křeslům panstva nesedával nikdo, aby mohli Rožmberkové sledovat, pokud při večeři hráli hudebníci nebo je bavili kejklíři. Navíc se neslušelo, aby proti panu Vladaři seděl host, který by mu nebyl postavením rovnocenný. Miluše spolu s manželem a Vítkem zamířila k opačné straně stolu, než seděli preláti. Bylo zřejmé, že nikdo jiný už nepřijde. To se Miluši vůbec nelíbilo. Nepamatovala, aby v hodovní síni večeřeli jen duchovní. A všimla si ještě něčeho. Na místě, kde jindy sedávala Anežka z Rožmberka, stála křesla dvě.

Za okny se setmělo, ale sněžení neustávalo. Skrze zelenkavé terčíky, jimiž byla okna zasklená, se plameny loučí odrážely od sněhových vloček a ty se leskly jako stříbrné krupičky. U krbu stáli dva služebníci a svědomitě se starali, aby plameny byly stále co největší.

Nakonec to Miluše nevydržela a přes stůl oslovila kvardiána Bonaventuru: „Ctihodný bratře, mýlím se, pokud řeknu, že by měl můj Vítek z rozhodnutí milostivé vrchnosti začít znovu navštěvovat vaši školu?“

„Vskutku, mýlíš se,“ opáčil sice laskavě, ale stručně. Zjevně se nechtěl bavit o tom, co přijde. Nebylo na něm, aby sděloval přání Rožmberků.

Konečně se otevřely dveře, vešli dva trubači a zatroubili slavnostní fanfáru. Vzápětí vstoupila Anna Hlohovská a za ruce vedla své dva syny Voka a Petra. Hosté u stolu povstali. Vznešeně jim pokynula a pak se usadila na své místo. Oba chlapci zamířili do křesel, kde jindy sedávala jejich teta Anežka. Miluše si všimla, že se Vok překotně hnal ke krajnímu křeslu, aby se posadil vedle Vítka. Jakmile usedl, naklonil se k jejímu synovi a začal se s ním radostně vítat. Netušila, že mají k sobě tak blízko.

Zazněla nová fanfára a vstoupil Jan z Rožmberka. Vždycky si potrpěl na okázalost a v Krumlově zavedl stejné rituály, jaké platily na královském dvoře. Jindy přicházíval se zachmuřenou tváří, ale dnes se uvolněně usmíval.

Došel ke svému křeslu, poděkoval hostům, že přijali jeho pozvání, a všem připil. Teprve když se posadil, usedli i oni. Vzápětí přišel kuchmistr doprovázený dvěma pomocníky a ti na stůl pokládali mísy a ošatky a jako vrchol hostiny přinesli na dřevěných nosítkách do zlatova upečené sele, obložené několika citrony.

Bylo na Janovi z Rožmberka, aby stanovil, o čem se bude hovořit. Jak se dalo čekat, začal uprázdněným českým královským trůnem. Obrátil se na kvardiána Bonaventuru a zeptal se, zda vídeňští františkánští bratři tlumočili jeho nabídku císaři Fridrichovi.

„Jistě, udělali to na soukromém slyšení, jak sis přál, pane Vladaři. Císař byl potěšen a očekává delegaci českého panstva, s níž by mohl tu věc projednat.“

Jan z Rožmberka přikývl a sdělil ostatním, že s ním pojede Jindřich z Hradce, deset jihočeských rytířů a dva purkmistři. Když zachytil zvědavý pohled obou františkánů, dodal: „Samozřejmě nikoli ten budějovický. Tohle město stálo vždycky proti mému rodu, a proto ho nejspíše Přemyslovci založili. I teď straní Budějovice uherskému králi.“

„Když o tom tak uvažuji, Matyáš by nebyl úplně špatná volba,“ podotkla skromně jeho žena. Ji politika příliš nezajímala, ale šlo o Hlohovsko, panství jejích rodičů. Ve Slezsku měl Matyáš Korvín velký vliv, a i když si před jeho ctižádostí nemohl být jistý žádný z místních knížat, byl podle jejího názoru pořád lepší on, katolík, než utrakvista Jindřich Münsterberský.

„Uvidíme, jak se vše vyvine,“ vyhnul se odpovědi manžel. I z toho Miluše pochopila, že Johanides z Buku měl pravdu, když Rožmberkovu cestu do Vídně prohlásil jen za chytrý politický tah.

„Slíbit však mohu, má drahá,“ pokračoval laskavě Jan z Rožmberka, „že nebudu následovat mého slavného otce, který se mnohdy neuměl na události dívat realisticky. Jsme Rožmberkové, první mezi českým panstvem. Stojíme si vždycky za svým. Nemůžeme však válčit proti všem a musíme respektovat, že i hrdost stojí peníze. Český trůn obsadí nejvlivnější panské rody vhodným panovníkem s naší podporou a souhlasem.“

I když hovořil ke své manželce, bylo zřejmé, že ta slova jsou určená hlavně čtyřem prelátům, kteří ho uctivě sledovali. Nevypadali zrovna spokojeně, protože si uměli jeho prohlášení přeložit. Stačilo dosadit místo slova hrdost víra. V minulosti stál Jan z Rožmberka často na straně krále Jiříka. Ne kvůli lásce ke kalichu, ale proto, že to byl obchod. Právě tohle jim teď skrytě připomněl. Hovor o budoucnosti českého královského trůnu přerušilo hlasité vyjeknutí. Vítek se nakláněl k Vokovi a ten se smál, že se nemohl uklidnit.

Anna Hlohovská se spokojeně obrátila na svého syna. Nestávalo se často, aby se choval takhle uvolněně. V duchu si blahopřála, protože to byl její nápad, aby Vítek doprovázel jejího syna na studia. On i Petr měli nejvyšší čas.

Jan z Rožmberka se na okamžik zarazil. Neměl rád, pokud někdo rušil jeho hovor s hosty. Ale dnes měl dobrou náladu. Dopoledne se mu totiž podařilo získat peníze, aby vyplatil ze zástavy část rodového majetku. A pak strávil velice příjemné odpoledne se svou ženou.

S hranou přísností se obrátil na Voka. Už si zvykl uvažovat o něm jako o nejstarším synovi, protože s Jindřichem se do budoucna počítat nedalo. Vokovi hodlal odkázat místo Vladaře rodu.

„Vidím, milý synu, že máš důležitější záležitosti, než je obsazení královského trůnu. Povíš nám, co tě tak rozveselilo?“

Vok si položil dlaň před ústa a polekaně se zadíval na Vítka. To, o čem hovořili, se rozhodně k tomuto stolu nehodilo. Nevěděl, co má dělat. Ale Vítek byl vždycky pohotový. Vstal, uklonil se a zdvořile prohlásil: „Pokud dovolíte, vznešený pane Vladaři, odpovím já. Ostatně, byla to má vina. Nejsem si však jistý, zda se dětské žerty hodí pro sluch tak vznešené společnosti. Protože to, co připadá zábavné nám, vás bude nudit. Ale je to i obráceně.“ Zatvářil se nevinně, i když všem bylo jasné, na co naráží.

Janovi z Rožmberka podezřele začaly cukat koutky úst. Nicméně pokusil se zachovat vážnost, jak se na Vladaře sluší, a chystal se ho pokárat. Jenže Vítek na něj zíral tak úpěnlivě, že to nedokázal. Navíc to byl jeho nevlastní bratr.

Hlasitě se rozesmál a k překvapení všech prohlásil: „Ty jeden pacholku, ty máš pusu proříznutou víc než krumlovská rychtářka. A to je co říci. Ty se ve světě neztratíš. To je dobře, protože budeš doprovázet mé syny do Bologni. Chci, aby na vysokém učení strávili rok nebo dva. Vzdělání z Lombardie váží nesrovnatelně víc než to říšské, o tom hanebném pražském nemluvě. Budeš školu navštěvovat s mými syny a věřím, že se nedáš při studiu zahanbit. Všechny náklady platím já.“

V Miluši jako by se na chvíli zastavilo srdce úlekem. Jenže chápala, že nic lepšího nemohlo jejího syna potkat.

„Tady mistr Adriano z Mantovy si pro vás osobně přijel,“ pokračoval věcně Rožmberk. „Budete jeho žáky a on dohlédne, abyste navštěvovali jen takové lekce, které vám budou ku prospěchu. A abyste se přátelili jen s těmi lidmi, kteří vás neuvrhnou do hanby. Jemu budu posílat peníze a on vám bude měsíčně vyplácet stipendium. Samozřejmě zaplatí váš pobyt v koleji a lekce. A bude mi posílat zprávy, jak se vám daří.“

Vok při otcových slovech bledl stále víc a víc a nakonec se rozplakal. Vítek ho objal kolem ramen a odvedl ze sálu. Vrátili se poměrně brzy a mladý Rožmberk byl už zase klidný.

„Cos mu řekl?“ zajímal se po skončení hostiny Johanides z Buku.

Vítek mávl ruku. „Nic konkrétního. Když mu řeknu, že je to v pořádku a na všechno dohlédnu, většinou se uklidní. Před dvěma lety jsem mu pomohl ve rvačce. Byli na něj tři a starší. Odporní pobudové. Zaskočili ho večer ve městě a chtěli ho okrást. Za to mohla jeho teta Anežka. Donutila ho, aby chodil na večerní mše. Když onemocněli jeho strážní a on se bál jít sám, křičela na něj, že skončí v pekle. Tak poslechl a kdo ví, jak by to s ním dopadlo, kdybych se tam náhodou neobjevil. Měl jsem meč a těm mizerům jsem naložil, jak se patří.“

„Kolik ti bylo let?“ opáčil překvapeně Johanides z Buku.

„Není podstatné, kolik ti je let, ale zda máš srdce rytíře, milý otče! Ovšem dobrý meč se hodí taky. Ani nevíš, jak moc se do Lombardie těším!“

KAPITOLA 3

Čas na Komorním Hrádku plynul stejně klidně a pomalu jako voda v Sázavě, která širokým obloukem obtékala skalní ostroh, na němž stálo sídlo Bohuše Kostky z Postupic. Háta tu byla se svým druhým manželem šťastná. Bylo jí něco přes čtyřicet let, a i když si to nechtěla připustit, tloustla. O kuchyni se totiž staral manžel a výtečně vařil. Byla to jeho záliba. A ona jeho snahu oceňovala tím, že s chutí jedla.

Za to pečovala o chod panství. Bohuš Kostka z Postupic nebyl dobrý hospodář, ale Háta měla zkušenosti a uměla si poradit. Stala se postrachem rychtářů a šafářů. Od té doby, co se usadila na Komorním Hrádku, se znatelně zvedly příjmy. Byla na sebe hrdá a manžel jí za to vařil stále lepší a lepší jídla. A snažil se i jinak, protože věděl, že žena může být šťastná jen tehdy, pokud je hýčkána nejen ve dne, ale i v noci.

„Posel doručil list,“ oznámil při večeři Bohuš Kostka z Postupic rodině. „Zítra budeme mít vzácnou návštěvu. I když nevím, zda vás potěší.“

„Že by některý z tvých příbuzných?“ zeptala se provokativně Hátina dcera Barborka. Bylo jí devatenáct let a byla skutečná krasavice. Měla bílou pleť, dlouhé světlé vlasy, velké oči, příjemně vykrojené ústa a nádhernou postavu.

„Nebuď drzá!“ napomenula ji matka, spíše proto, aby se neřeklo. Znala dceru a věděla, že to rozhodně nemyslí zle.

„Nebo královský výběrčí daní?“ přidal se Barborčin bratr Zbyslav. Měl zlatavé vlasy stejně jako jeho sestra a vypadal jako maličký cherubín. Ovšem cherubín s mírně drzým pohledem a hranatou postavou. Bylo mu třináct let a na cestách po panství matku ochotně doprovázel, protože hospodářství ho bavilo. Jak si Háta všimla, poslední dobou ho však zajímalo ještě něco jiného. Na některých služebných mohl oči nechat.

„Pokud by to byl výběrčí, nemáme tu zrovna dost hotových peněz,“ opáčila s vážným výrazem ve tváři Háta. „Takže bychom mu asi dali do zástavy tebe, Zbyslave!“

„Kdyby byl ten výběrčí mladý a pěkný, mohli byste dát klidně i mne,“ navrhla skromně Barborka a mrkla na svého bratra. Vždycky si výtečně rozuměli.

„Tak nevím, zajímá vás vůbec, kdo přijede?“ vstoupil do jejich hovoru Bohuslav Kostka z Postupic. Mluvil vážně a Háta okamžitě zbystřila. Jindy by se k žertování připojil.

„Svou návštěvou nás poctí Burjan z Gutštejna,“ pokračoval a neskrýval rozladění. Věděl, jak hanebně se nevlastní Hátin syn vůči ní zachoval, když zemřel její první manžel a on se snažil připravit ji o dědictví. Byť šlo z hlediska jeho majetku jen o nepatrnou almužnu, choval se jako podlá krysa. Bylo o něm známo, že je více než šetrný a díky obrovskému jmění si vysloužil přezdívku Bohatý.

„Co chce?“ vyjela ostře Barborka. Zatímco její matka Burjanovi alespoň částečně odpustila, ona ne.

„Nevím. Napsal jen, že si potřebuje promluvit s Hátou. Odmítnout ho nemůžeme.“

„Mohli bychom zavřít bránu a dělat, že nejsme doma,“ navrhl rozšafně Zbyslav. On jediný se příliš nepamatoval na zlé chvilky na Gutštejně, když se je Burjan pokoušel ponížit a uvěznit.

„Nemluv hloupě, truhlíku!“ napomenula ho sestra.

„To je opravdu hloupost,“ připustil její bratr skromně, „ale můžeme se ho zbavit mnohem elegantněji. Zítra necháme vařit Barborku, a to pak raději uteče sám.“

„Děti, víte co? Věnujte svůj ostrovtip raději něčemu užitečnějšímu!“ zarazila matka rodící se přestřelku mezi nimi. Barborka si nikdy nenechala nic líbit, a tak se alespoň pokusila pod stolem bratra kopnout, což se k její spokojenosti povedlo. Zbyslav však ani nehnul brvou, takže jí bylo jasné, že si teď musí dávat pozor, protože jí to určitě při vhodné příležitosti vrátí. Nemusela se bát, že by ji také kopl nebo dal pohlavek. Od chvíle, kdy ji bratr poprvé dokázal přeprat, se vůči ní choval galantně. Tvrdil, že ženy bije jen ten muž, který má ve svém erbu tchoře a krysu. Tohle úsloví ovšem vymyslel Bohuš Kostka z Postupic. A nejen vymyslel, sám se jím jako dvorný muž řídil a byl nadšený, že ho Zbyslav skoro ve všem napodobuje, jako by byl skutečný otec.

Háta zamyšleně upila z poháru víno a věc uzavřela: „Nemá cenu nepříjemné věci odkládat. Pokud mu o něco jde, stejně bychom se ho nezbavili. A kdo ví, třeba to může být pro nás užitečné. Přijmeme ho, jak se sluší.“

Burjan z Gutštejna dorazil v doprovodu pěti svých ozbrojenců už před polednem. Byl to vysoký hezký muž, jako by otci z oka vypadl. Miloval peníze, přepych a pěkné ženy. Když chtěl, uměl se chovat dvorně jako okouzlující rytíř, ale byla to jen maska. Ve skutečnosti mu šlo jen o něj samotného.

„Děkuji, že jsi mne přijala, má drahá,“ řekl se širokým úsměvem a dvorně se jí uklonil. Z toho bylo Hátě zřejmé, že něco potřebuje. A nebude to nejspíše něco bezvýznamného, když se obtěžoval až na Komorní Hrádek.

Pak pozdravil jejího manžela, ale když uviděl Barborku, doslova mu poklesla brada. Uměl ženskou krásu ocenit, ale jeho nevlastní sestra mu doslova brala dech. Že je pěkná, to věděl už dříve, ale teď, když dospěla, nevěděl, co říci. Jediná utkvělá myšlenka byla, že by stála za hřích. On si ostatně s manželskou věrností nikdy těžkou hlavu nedělal.

Háta mu ale nedovolila se svými dětmi vůbec promluvit. Pozdravily ho a pak je vyhnala ze sálu. Bohuš Kostka z Postupic však zůstal.

„Má drahá, mohli bychom hovořit důvěrně?“ navrhl Burjan z Gutštejna, když si vyměnili pár zdvořilostních vět.

„Nemám před manželem tajnosti,“ odmítla to. „A pak, po tom všem, co mezi námi bylo, ti nevěřím. Chci, aby zůstal.“

Burjan z Gutštejna se nespokojeně ošil a zabručel, že to je snad už zapomenutá věc. Udělal chybu, ale jako čestný muž ji přece napravil a vzdal se vůči ní části majetku, i když nemusel.

„Ale musel,“ nesouhlasila nesmlouvavě Háta. „A neudělal jsi to kvůli cti či příbuzenské lásce, ale protože ti nic jiného nezbývalo. Nic ti však nevyčítám. Jen chci, abychom hráli s otevřenými kartami. Takže o co ti jde?“

Jeho laskavý široký úsměv mu z tváře zmizel. Byl to však muž zkušený a zřídka se nechal odradit výčitkami. Mít majetek znamenalo jít si bezohledně za svým. Hátu však v duchu obdivoval, protože mu vždycky byla rovnocenným protivníkem. A to jako rytíř uměl ocenit.

„Tak dobře, má drahá, buďte tu oba,“ souhlasil dobromyslně.

„Žádám ovšem, abyste mi oba přísahali, že to, co vám teď povím, nikomu do nejbližšího zasedání zemského sněmu neprozradíte. Naprosto nikomu, rozumíte?“

„To mohu za nás oba slíbit,“ potvrdil důstojně Bohuš Kostka z Postupic. Slušelo se, aby odpověděl on, byl přece hlavou rodiny. Háta si však říkala, že ona by rozhodně tak rychle nesouhlasila. I za bezvýznamný ústupek by měl být Burjan z Gutštejna vděčný. Takhle dostal slib bez práce.

„Děkuji,“ přikývl a věcně pokračoval: „Slavný král Jiřík nás opustil. Podporoval jsem ho, i když nejsem utrakvista. Osudy téhle země mi leží na srdci a není mi jedno, zda ji vydáme v plen cizákovi z Uher. A není to jen názor můj, ale mnoha významných urozených mužů. Co je ovšem podstatné, Matyáše nechtějí v Praze ani mocné říšské rody. Je pouhý zvolenec, nemá královskou krev, i když si na hlavu vložil korunu svatého Štěpána. Je tedy logické, že se sami musíme poohlédnout po panovníkovi, který je podle boží vůle k vládě předurčený a který bude chránit naše země.“

„Třeba Ludvík Bavorský, tvůj příbuzný? Z Bavorska máš manželku a vlastníš tam i nějaké majetky. Ten je jistě k vládě u nás předurčený,“ neodpustila se ironicky Háta.

„Potěšila jsi mne, má drahá. Nestává se totiž často, aby ses zmýlila,“ zasmál se Burjan z Gutštejna lehce. „Pokud bych uvažoval o Bavorsku, neobrátím se na tebe. Copak tví rodiče nepřepadali řadu let bavorské rytíře na druhé straně Šumavy? Ty a Bavorsko, to je jako oheň a voda. Bavoři ti zabili i nevlastního otce Racka, že? Mně však jde opravdu o tuhle zemi. Tady mám totiž většinu svých majetků, chceš-li to vysvětlit úplně jasně.“

„Tomuhle argumentu věřím,“ neodpustila si. „Takže cos vymyslel?“

„Spolu s karlštejnským purkrabím urozeným panem Benešem z Weitmile a řadou dalších rytířů se domníváme, že dědický nárok na trůn může vznést zeť našeho zemřelého krále Jiříka vévoda Albrecht Saský. Už chápeš, proč jsem tady? Tys přece doprovázela Zdeňku z Poděbrad do Saska a byla jsi na její svatbě. A jako vrchní dvorní dáma jsi s ní byla ještě nějakou dobu potom. Tobě ona věří, stejně jako ti věřila Johanka z Rožmitálu, když jsi jako mladá sloužila jí. Proto tě loni vybrala a poslala se svou dcerou na svatbu do Saska. Potřebujeme se co nejrychleji dostat k Albrechtovi Saskému a důvěrně mu náš záměr tlumočit. Jenže na jeho dvoře jsou císařovi špehové, stejně jako špehové našich katolických pánů. Ty ale pozornost nevzbudíš. Proto jsem tě přijel požádat o pomoc.“

„Těžká věc. Nemohu tam jet oficiálně. A pak, kdo to zaplatí a co z toho budu mít?“

„Pojedeš tam jako přítelkyně navštívit truchlící ženu, které nedávno zemřel otec. Pokud vím, jsi dost bohatá, abys mohla tuhle službu udělat pro větší slávu své země.“

„Tak na to zapomeň, můj drahý!“ odmítla to stejně dobromyslně, jako s ní dosud hovořil on. „Jsem jen žena a zemská politika není mou věcí. Pokud bude potřeba, ráda se zúčastním hostiny, na níž vy Albrechta Saského přivítáte, abych demonstrovala, že jsem na jeho straně. Ale víc ode mne tahle země jako službu hrazenou z mých skromných prostředků žádat nemůže.“

„Není to trochu sobecké?“

„Není sobecké žádat, abych zbůhdarma utrácela své peníze? V případě mého úspěchu dostanete zemské úřady vy a já nevím, co ještě. Pokud Albrecht Saský získá náš trůn, dostanu i já nějaký zemský úřad? Nebo mne milostivě odměníte tím, že mi při korunovaci vyhradíte místo mezi diváky v první řadě?“

„Já tušil, že to s tebou nebude snadné,“ povzdechl si Burjan z Gutštejna lítostivě. Pak se zadíval k oknu, slunce stálo vysoko na obloze. „Ale po dobrém jídle se lidé obvykle dohodnou snáze než s prázdnými žaludky.“

„Jinými slovy, máš hlad,“ konstatovala Háta. „Přijali jsme tě jako hosta a my na Komorním Hrádku tradice předků ctíme. Bohuši, drahý, věnuj se mu chvíli, půjdu vše zařídit. A nedej se obalamutit jeho krásnými řečmi!“

Předpokládala, že jejich host brzy ustoupí. A nemýlila se. Po obědě se dohodli, že za svou službu dostane osmdesát kop grošů, ovšem náklady cesty si bude hradit sama. Polovinu dostane hned a druhou po návratu.

Francek zastával nadále úřad notáře a kronikáře, kterým ho pověřil Jindřich z Hradce. Svou službu plnil svědomitě a bez valného nadšení. Bral to jako daň, že se ho pán nevyptává na víru. Jako syn píseckého purkmistra Olbrama jinou než utrakvistickou sdílet nemohl. Dvůr pána z Hradce byl katolický.

Přesto byl se svým postavením celkem spokojený, protože k jeho povinnostem patřilo také vyřizování záležitostí manželky svého pána Elišky ze Šternberka. Vždycky ho dokázala pobavit svou dětskou naivitou, stejně jako ženskou zarputilostí. Spolu bránili Hradec, když ho před několika lety oblehli Rožmberští, a byl to on, kdo jí důvěrně radil v milostných záležitostech. Francek ji měl rád a ona jeho rovněž. Dokonce strávil u jejího lůžka několik nocí, ale jejich vztah nikdy nepřekročil hranice její manželské věrnosti. Chovala se k němu, jako by byl starší bratr.

Francek doprovázel Jindřicha z Hradce na všechna důležitá jednání. Byl s ním i ve Vídni, kde jeho pán a Jan z Rožmberka nabídli císaři Fridrichovi Habsburskému, aby se ujal české královské koruny. Právě tehdy přinesl rychlý posel list z Hradce.

Když po večeři osaměli, nařídil mu Jindřich, aby ho otevřel a přečetl. Francek rozlomil pečeť, rozložil pergamen a začal číst, ale po několika slovech ztichl. Do očí se mu draly slzy a hrdlo vypovědělo službu. Eliška ze Šternberka byla mrtvá. Ona i její syn. Chlapec dostal vysoké teploty a skonal. Matce puklo srdce žalem, jak psal zpovědník. Francek si uměl tenhle obrat přeložit. Eliška si zřejmě sama v žalu sáhla na život.

„Proč mlčíš?“ pobídl ho netrpělivě Jindřich z Hradce. „Co se stalo?“

„Je mrtvá!“ vykřikl zoufale.

„Kdo?“

„Paní Eliška.“

Jindřich z Hradce se pokřižoval, pak sepjal ruce a rychle se pomodlil. Potom Francka vybídl, aby list dočetl. Pozorně ho poslouchal, a když skončil, truchlivě si povzdechl. „Inu, byla to vůle boží. Teď musíme dokončit jednání tady ve Vídni. Ale bez tebe. Ihned vyrazíš na Moravu. Na sněmu jsem zaslechl, že pan Ctibor Tovačovský z Cimburka hledá muže pro svou dceru Anežku. Dá jí slušné věno, ale co je podstatné, je moravským hejtmanem a protože je utrakvista, má značný vliv i v Čechách. Pokud vím, Anežka je příjemné děvče a já potřebuji dědice.“

„Rozumíš, dozvěděl se, že mu zemřela žena, ale on hned začal počítat, jak by na tom vydělal,“ stěžoval si Francek, sotva svého pána opustil. Seděl v šenku Zum Feinen Wurstl s Johanidem z Buku. Scházeli se tu každý večer, pokud měli ovšem volno.

Francek pil na žal a měl už notně v hlavě. „Takhle se nechová ani dobytek. I ten býk nad padlou krávou postojí a zabučí žalem. Ale tenhle zvyjebanec ne! Jak já ho nenávidím.“

„Tak ze služby odejdi. Jsi vzdělaný, přijme tě někdo jiný a ještě rád.“

„Nemohu, nejsem svobodný člověk,“ povzdechl si Francek, a když postřehl nedůvěřivý pohled svého přítele, mrzutě vysvětlil:

„Když se má sestra Marie zamilovala do Emmerama a bylo jasné, že spolu nemohou žít v Písku ani na Velharticích, protože ona je utrakvistka a on katolík, byla jen jedna možnost. Nabídl jsem pánovi z Hradce, že se stanu jeho poddaným, pokud z poddanství propustí Emmerama. Myslím, že jsem to sestře dlužil.“

„Tak takhle to bylo,“ řekl tiše Johanides z Buku. Emmerama i Marii dobře znal, do nedávné doby byl hejtmanem v Prachaticích, kde ti dva žili. Díky nim poznal Miluši. Emmeram byl vynikající pivovarník a vrchnostenský pivovar spravoval i teď, poté, co Rožmberkové o zástavu Prachatic přišli.

„Zatracený život! Šenkýři, ještě jeden džbánek!“

„Už máš dost, Francku. Tím nic nevyřešíš. Myslíš, že by ses nebohé paní Elišce líbil, kdyby tě viděla ležet pozvraceného na zemi?“

„Neuvidí, je mrtvá,“ vybuchl trucovitě Francek.

„I mrtví jsou stále s námi. Pokud jsi ji měl opravdu rád, chovej se tak, aby se za tebe nemusela tam nahoře stydět.“

Když šenkýř donesl džbánek, Johanides z Buku ho nepřijal a Francek s tím mlčky souhlasil. Škytl a na nejistých nohách se vydal na dvůr, aby vyprázdnil měchýř. Ráno odjížděl na Moravu. Tak zoufalý byl naposledy, když se dozvěděl o smrti rodičů.

KAPITOLA 4

Jan Zajíc z Házmburka jako nejvyšší zemský sudí nemínil ponechat nic náhodě. Na svatého Jiří se měl sejít zemský sněm, na němž se mělo rozhodnout o obsazení uprázdněného královského trůnu. Už řadu let podporoval uherského krále Matyáše a jako člen Zelenohorské jednoty válčil za jeho zájmy proti králi Jiříkovi. Když se před dvěma lety jednota katolického panstva rozpadla, uzavřel s českým kališnickým králem smír, ale králi Matyášovi stranil i nadále. Teď konečně mohl sklidit plody svého mnohaletého snažení. Chápal, že král Matyáš musí slíbit českým utrakvistům nejen dodržování náboženské svobody, ale i respektování politických zvyklostí. Na rozdíl od okolních zemí patřila mezi české zemské stavy nejen šlechta, tedy panstvo a stav rytířský, ale i královská města. Zvláště to bylo trnem v oku panstvu, možná víc než přijímání z kalicha. Jako zemský sudí však dobře věděl, že nic nemusí trvat věčně, protože právo vykládají ti, kteří drží v rukách moc.

A proto podporoval krále Matyáše.

Nebyl to však jediný důvod. V osobě krále Matyáše by došlo ke sjednocení zemí Koruny české, jejíž jednota vzala husitskými válkami za své. Matyáš držel Moravu, měl značný vliv ve Slezsku, a obě tyhle země se chovaly, jako by nebyly součástí České koruny, či lépe řečeno, jako by se nemusely řídit vůlí Čechů. To bylo třeba napravit, protože v království mělo od nepaměti hlavní slovo české panstvo.

Proti panu Zajícovi seděl v křesle Zdeněk Konopišťský ze Šternberka. To on se kdysi zasadil o zvolení Jiřího z Poděbrad českým králem, pak se však obrátil proti němu a stál v čele Zelenohorské jednoty. Přišel o většinu svého rozsáhlého majetku a teď, ve svých padesáti letech, to byl unavený muž, který dávno ztratil jiskru rytíře a pověstného záletníka. Sloužil králi Matyášovi a za odměnu od něj obdržel titul nejvyššího hejtmana Českého království, který ovšem zemské stavy s výjimkou několika katolíků neuznaly. Měl druhou manželku, mnohem mladší než byl on sám. Tou manželkou byla hostitelova sestřenice Anežka Zajícová z Házmburka.

„Myslím, že i mnozí utrakvisti krále Matyáše za určitých podmínek podpoří,“ liboval si Jan Zajíc z Házmburka. Vůdčí osobností agitace ve prospěch uherského krále byl on. „Je na tobě, bratře, aby král Matyáš veřejně souhlasil s jejich požadavky. Samozřejmě jen v hranicích kompaktát.“

„Důvěrně jsem s ním před týdnem hovořil v Jihlavě. Tohle je mu, myslím, jasné. Dokonce učiní příslib, že se bude zasazovat o narovnání s papežem. Svatý otec Pavel stárne a je prý nemocný. Na Matyášův dvůr se vrátil legát Lorenzo Rovarella. Ten měl vždycky pro Hunyadyovce pochopení.“

„A bude mít, dokud jsou ochotní válčit s Turky. Ovšem na papeže bych se příliš nespoléhal. Dosud přece neuznal olomouckou volbu a odmítl potvrdit Matyáše jako našeho krále.“

„Neuznal ovšem ani krále Jiříka, dej mu Bůh lehké spočinutí. Lavírovat mezi dvěma bylo výhodné. Teď však na výběr není a Svatý otec se snad přikloní ke králi Matyášovi.“

„Z případného posílení moci uherského krále je ovšem nervózní císař Fridrich. A Wettinové a Hohenzollernové taky.“

„Ti nejsou důležití,“ odmítl to Zdeněk Konopišťský ze Šternberka. Většinu času trávil na Matyášově dvoře a byl se situací dobře obeznámený. „Mnohem větším nebezpečím je polský král Kazimír. Představ si, s čím přišel! Uplatňuje dědický nárok své manželky Alžběty Habsburské jako sestry Ladislava Pohrobka na náš i uherský královský trůn! Kazimír obratně popichuje nespokojené velmože v Uhrách, protože je pravdou, že Matyášova politika je nákladná a už několikrát musel vypsat zemskou berni.“

„Moravské panstvo si také stěžuje,“ souhlasil Jan Zajíc z Házmburka. „Ale zatím si Matyáš bere především z městských pokladnic, a z toho nás jistě hlava bolet nebude, mám pravdu, bratře?“

„Jistě, Matyášova pozice doma je pevná. On si umí s nespokojenci poradit.“

„Přesto je Kazimír nebezpečný. Proslýchá se, že za ním chtějí naši utrakvisti tajně vyslat poselstvo.“

„Také jsem o tom slyšel, ale toho bych se nebál,“ uklidňoval ho Zdeněk Konopišťský ze Šternberka. „Polský Kazimír není tak silný, aby mohl zápasit u nás i v Budíně. Bude to jako vždycky. Možná o naši královskou korunu projeví zdvořile zájem, ale jemu jde o Uhry. Kolikrát už Poláci tahali naše kališnické panstvo za nos? Král Matyáš to vidí stejně. Prozradím ti tajemství. Aby si naklonil české utrakvisty, uvažuje o tom, že na čestné slovo propustí ze zajetí Jiříkova syna. Viktorín by za to vystoupil na zemském sněmu a požádal by české kališníky, aby přijali Matyáše Korvína, pokud by se věci nevyvíjely tak, jak mají. Co ty na to?“

„To je skvělý plán! Co Rožmberk?“ pokračoval věcně zemský sudí. Byl v politických záležitostech vždycky systematický.

„Jednal ve Vídni s císařem, ale podle Matyášových zvědů z toho mraku pršet nebude.“

„Pak je otázka, jak zařídit, aby se postavil na naši stranu.“

„Už jsem v tom smyslu podnikl jisté kroky,“ řekl pyšně Zdeněk Konopišťský. „Jeho nejstarší dcera Kateřina by se měla v dohledné době vdávat. Jednám o jejích zásnubách se svým synovcem Petrem Holickým ze Šternberka.“

„Zdá se, že nám štěstí přeje,“ přikývl spokojeně zemský sudí a zvedl číši, aby svému hostu a příteli připil. Do začátku zemského sněmu zbýval týden.

Markétka seděla u okna svého staroměstského domu a vyhlížela do ulice. Za dva roky jí mělo být už čtyřicet let a to nebylo pro žádnou ženu povzbuzující zjištění. Věděla, že vypadá stále dobře, i když jí to dalo spoustu práce a také to něco stálo. Koupele v medu, drahé masti z Levanty, toaletní voda z Kypru, líčidla z Marseille. Ale byla bohatá a mohla si dovolit to, co si nemohla dopřát většina urozených žen.

Čerta se starala, když ji zpovědník napomínal, aby raději myslela na spásu své duše a peníze věnovala potřebným. Nehádala se s ním, ani když jí dával za vzor její slavnou babičku Markétu, která kdysi bojovala po boku Jana Husa proti svatokupectví. Všechna ženská tajemství, jak vypadat dobře, ji totiž naučila právě její skvělá babička. I když se s ní v mládí hádala, a dokonce utekla z domu, teď, s odstupem času, si uvědomovala, jak moc ji milovala. Víc než svou sobeckou matku.

Markétka byla zrovna rozmrzelá, ale to bývala vždycky, pokud byl manžel delší dobu pryč a ona lehávala na lůžku sama. Už kdysi dávno se rozhodla, že mu bude věrná, a to dodržovala. Pevně věřila, že Jan Malovec z Pacova se chová stejně. Několikrát jí to před oltářem odpřisáhl, ovšem znala chlapy. Měla však velkou výhodu, že obrovské jmění držela ve svých rukách ona. Manžel měl jistě choutky jako každý chlap, ale nebyl hloupý a neohrozil by své postavení, protože Markétka byla nesmírně žárlivá. A uměla být i velice mstivá. V tom byla po své matce. Právě kvůli tomu skončila její matka na popravišti. Markétka tak hloupá nebyla, uměla svou moc užívat s rozmyslem.

Díky penězům zajistila manželovi vlivné postavení na dvoře českého krále Jiříka a teď, po jeho smrti, si spočítala, že bude výhodné spojit jeho postavení s ambicemi polského krále. Dosáhla toho, že se manžel stal členem tajného poselstva, které do Krakova vedl Ctibor Tovačovský z Cimburka. Proto byla teď už řadu nocí na lůžku sama.

Do Krakova odjel i její mladší syn Jiřík. Bylo mu dvacet let a měl nejvyšší čas, aby poznal svět a postavil se na vlastní nohy. Podle dohody měl být dědicem a pokračovatelem rodu on. Jeho starší bratr Eliáš nebyl manželský, ale nikdy mu to nepřiznala. Jan Malovec z Pacova ho uznal za svého a vždycky se k němu choval pěkně. Jenže vlastní krev byla vlastní krev. Proto ta dohoda o dědictví.

Konečně se na konci ulice objevili hosté, na které čekala. Vážení staroměstští měšťané Jan Sosnovec a řezník Matouš Šerlink. Zvláště k tomu prvnímu měla velice blízko, protože jeho otec byl přítelem Matěje Smolaře, druhého manžela její babičky Markéty. Oba hosté byli horlivými utrakvisty a pro manželovo postavení bylo prospěšné udržovat styky i s těmi kališníky, kteří stáli v opozici ke stávající radnici.

Markétka ráda vařila, ale protože se blížily Velikonoce, připravila jen postní jahelnou kaši. U stolu se nejprve pomodlili a pak se dali do jídla.

„Je to těžká doba pro naši víru,“ postěžoval si Jan Sosnovec, když nejprve dojedl a způsobně vytřel misku střídkou chleba. „Ať už se o náš královský trůn přihlásí kdokoli, bude to papeženec.“

„Škoda že Jiříkův syn kníže Jindřich odmítá usilovat o královskou korunu,“ přidal se truchlivě Matouš Šerlink. Jeho děd byl svého času tovaryšem u řezníka Vaňka, Markétčina děda. Podle babičky ji prý rád štípal do pozadí. To však bylo ještě předtím, než Pražané přijali v duchu evangelií zásadu trestat smrtelné hříchy. K nim patřila i oplzlost a smilstvo.

„I kdyby o trůn kníže Jindřich usiloval, k ničemu by to nebylo,“ odmítl to Jan Sosnovec. Byl kupec a věděl, co se říká v jiných městech a především za hranicemi. „Vlastně proto jsme za tebou přišli, Markétko. Jsi z rodiny, která má skvělou pověst, ty sama jsi vzdělaná a ve víře pevná. Co si o tom myslíš? Koho máme podporovat?“

„To se mne ptáte jako přátelé, nebo tu jste jménem i jiných sousedů?“ zeptala se opatrně. Nebylo to tak dávno, kdy měla s radnicí ostré spory. Ve městě vlastnila tři domy a před hradbami ještě velký dvorec. Takový majetek vždycky vyvolával závist a kterýsi z konšelů přišel s tím, že tenhle majetek uchvátila její babička v čase revoluce protiprávně. Nebyla to pravda, na všechny domy měla řádné zápisy, potvrzené královským podkomořím. Na úřední správnost svých kroků babička Markéta dbala vždycky. Snadno proto spor s radnicí vyhrála, ale věděla, že musí být ostražitá.

„Ptáme se tě jako přátelé,“ opáčil s lehkým pousmáním Jan Sosnovec. „Ale připouštím, že tvůj názor zajímá i mnoho našich sousedů a známých. Z kazatelen dnes zní různé názory. Co farář, to jiná slova. Jak se v tom má prostý věřící vyznat?“

„Já těžko mohu radit ve věcech víry!“ Byla stále ostražitější. Došlo jí, že hosté zřejmě cosi chystají a nenápadně hledají pro své vystoupení podporu. Ta její by se jim rozhodně hodila. Musela především zjistit, o co vlastně jde. Proto se povzbudivě usmála:

„My ale jistě nebudeme diskutovat o záležitostech kalicha, které spadají pod pravomoc mistrů našeho vysokého učení. Je však jistě i řada jiných věcí, které nás společně trápí.“

„Máš pravdu! Třeba naše radnice. Konšelé se chovají hanebně, to vědí všichni. Jak jsem řekl, zajímá nás, co si o tom myslíš ty.“

„Neurazte se,“ zvážněla a přísně si je měřila. „Ale do toho vám ve skutečnosti nic není. Leda byste se mi chtěli svěřit s představou, co hodláte podniknout vy sami. V takovém případě se můžete ptát, zda jsem ochotná tu věc podpořit, je-li křesťanská a rozumná. Nuže?“

Oba staroměstští měšťané se na sebe krátce zadívali. Byli mladí, měli hezké tváře, živé oči a mohutné vousy. Na sobě měli tmavé oděvy téměř stejného střihu, které se spínaly stříbrnými knoflíky. Jan Sosnovec byl však mnohem hubenější než jeho druh řezník.

„Markétko, sami nevíme, co bychom měli podniknout,“ přiznal se Jan Sosnovec. „Ale nechceme složit ruce do klína. Vím, že nás nezradíš a umíš mlčet.“ Ztišil hlas a pokračoval: „Uvažovali jsme o tom, že bychom povstali proti radnici. Konšelé se paktují s katolíky a kradou, to nemůžeme dál trpět.“

„Nic ve zlém,“ opáčila shovívavě, jako by hovořila k dětem.

„Ale co pamatuji, konšelé vždycky kradli. A radnice se vždycky musela paktovat s katolíky, jinak to v téhle zemi nejde, pokud se nechceme pořád jen zabíjet. A pak, pokud byste povstali, k čemu by to bylo? Teď přece nejde o radnici, ale o královský trůn. Víte o někom, kdo by se pro něj hodil lépe než syn polského krále? Já tedy ne. Jistě, není to řešení ideální, ale z těch, která jsou po ruce, je nejméně špatné.“

„Takže máme složit ruce do klína? A dívat se, jak se tupí odkaz našich rodičů?“

„Žádný odkaz nikdo netupí. Pokud by však k tomu někdy opravdu došlo, pak je jistě na místě chopit se zbraní. Ale opakuji, nic z toho se zatím neděje. Že to kritizuje pár radikálních kazatelů a někteří sousedé u piva, to ještě neznamená, že to tak je. Rozum do hrsti! Nového panovníka přijme sněm jen tehdy, pokud odpřisáhne, že bude dodržovat zemská práva a jihlavské ujednání císaře Zikmunda. To znamená, že nám potvrdí právo na naši víru. Krále ještě nemáme, a vy už byste chtěli bojovat. Radím, buďte trpěliví. Po zbraních sahejte jen tehdy, pokud už opravdu nebude jiná možnost.“

„Kristus chce, abychom pro jeho víru umírali!“

„Podobné pomatenosti jsem slyšela už mnohokrát. Jsem jen obyčejná žena, ale tvrdím, že Kristus v první řadě chce, abychom velebili jeho velikost a vychovávali své děti ve víře v něj.“

Než jí stačili hosté oponovat, nečekaně se ozval hlas zvonů. Bily na poplach. Markétka vyhlédla v obavách na ulici. Kolem jejího domu zrovna běžel rychtář. Křikla na něj, co se děje.

„Před hradbami stojí vojsko Albrechta Saského. Je s ním i jeho manželka, dcera krále Jiříka. A také několik českých velmožů. Přijeli prý na sněm. Albrecht Saský žádá o českou korunu. Jeho nárok vyplývá z dohod, které v Chebu uzavřel se svým tchánem králem Jiříkem.“

„A to vojsko?“

„Ozbrojence prý přivedl proto, aby zajistil bezpečí účastníkům sněmu. Velice nelichotivě se vyjádřil o uherském králi Matyášovi a jeho stoupencích.“

„Otevřete mu brány?“

„V žádném případě! Městská rada však vydala souhlas, aby se utábořil na Špitálském poli. Jemu a přiměřenému doprovodu vystaví glejt, aby mohl vstoupit do městských bran a účastnil se sněmu. Za dva dny začne v Královském dvoře.“

Sotva Markétka zavřela okno, řekl Jan Sosnovec temně: „Ani teď si nemyslíš, že je třeba jednat?“

„Právě teď je třeba klid! Nebylo by nic hloupějšího než chystaný zemský sněm rozbít. A už dost o tom! Nic jste mi neřekli a o ničem nevím. Ale varuji vás! Pokud budete jednat hloupě, postavím se proti vám.“

„Bůh zaplať za kaši,“ poděkoval jí trochu rozpačitě řezník Matouš Šerlink. Na okamžik sklopil pohled k podlaze a pak dodal:

„Máš asi pravdu. Jsi stejná, jako byla tvá babička.“

Markétka se polichoceně usmála. Jen ji trochu zamrzelo, že ji neštípl do pozadí, jako to její babičce dělával jeho děd.

Sotva osaměla, napsala do Písku list svému synu Eliášovi. Opatrnými slovy ho varovala, aby si dal pozor na Písecké a Táborské. Věděla, že staroměstští radikálové tam mají pořád přáno. Současně mu radila, aby byl ve věci cel na Zlaté stezce nesmlouvavý. Kdo ví, jak dlouho ještě tuhle výnosnou zástavu udrží, když je teď král Jiřík mrtvý.

Jiřík byl po otci Janu Malovcovi z Pacova ramenatý, měl tmavé kudrnaté vlasy, široký plochý nos a trochu lenošivou náturu. Po babičce Markétě však zdědil ctižádostivost, kterou uměl obratně skrývat. Věděl, že mu to může být jen ku prospěchu. Lidé neměli rádi ty, kteří se neustále někam drali. Jiřík vypadal jako skromnost sama.

I když ho otec vychovával jako rytíře, matka dbala na to, aby byl vzdělaný, a proto mu platila soukromého učitele, jímž byl jeden z kanovníků vyšehradské kapituly. Nebyl sice utrakvista, ale Markétce šlo o to, aby se syn naučil dobře latinsky. Katoličtí duchovní tuhle řeč ovládali, na rozdíl od většiny kališnických kazatelů, kteří jazykem papeženců opovrhovali.

Teď v Krakově se ukázalo, jak prozíravá Markétka byla. Polský král Kazimír přijal vyslance českých utrakvistů v čele se Ctiborem Tovačovským z Cimburka mimořádně přívětivě. Od začátku bylo zřejmé, že jejich nabídku bere vážně a jednání probíhala rychle a věcně. Když už se dohoda rýsovala, vznesl požadavek, aby si Češi promluvili s jeho synem Vladislavem Jagellonským, který by se měl stát jejich panovníkem. Svého staršího syna Kazimíra polský král předurčil za vládce Uher, na které vznesl jménem manželky dědický nárok stejně jako na český trůn.

Slyšení proběhlo ve velkém sále na Wawelu a Čechy trochu zklamalo. Vladislavovi Jagellonskému bylo patnáct let, byl to klidný a vyrovnaný mládenec, který zjevně dbal na svůj vzhled. Celou dobu za něj hovořil otec. Teprve na konci jejich případný král zdvořile požádal, že by se chtěl o Praze dozvědět více a rád by si v soukromí vypil číši vína s někým z české delegace.

Té věci se samozřejmě hodlal ujmout Ctibor Tovačovský z Cimburka, ale kancléř polského krále mu důvěrně naznačil, že se hovor nepovede v němčině, ale v latině, což byla řeč, kterou Vladislav miloval. V tom byl ovšem kámen úrazu, většina kališníků latinsky nehovořila a důvěrný hovor se měl vést bez tlumočníka. Mezi českými vyslanci byl sice zderazský probošt Pavel Pouček, a ten samozřejmě latinu ovládal, ale byl to muž tak zoufale nudný, že mu nebylo možno úkol svěřit. Vladislav Jagellonský navíc trval na tom, že si chce pohovořit s někým mladším. A tak nakonec padla volba na Jiříka.

Byl pošmourný den a Jiřík kráčel s hrdlem trochu staženým obavami po nádvoří královského hradu Wawelu za svým prvním velkým úkolem. Ctibor Tovačovský z Cimburka i jeho otec mu na cestu dali kopu dobrých rad, z nichž většinu ihned pustil z hlavy, protože se mu nezdály rozumné. Věděl jen, že budoucnost země teď záleží tak trochu i na něm. Mladý Vladislav Jagellonský se dosud nevyjádřil, zda je ochotný se o trůn ucházet. I když bylo zřejmé, že to nezáleží ani tak na něm, jako spíše na jeho otci, bral Jiřík svůj úkol velice vážně.

Vladislav Jagellonský ho přijal ve své soukromé pracovně. Z jejího okna byl nádherný výhled na katedrálu a střechy města. Místnost byla zařízena přepychově a vkusně. Nábytek byl z tmavého dřeva zdobený řezbami a podlahu kryly trochu vybledlé perské koberce, které ukořistil jeden z Vladislavových litevských předků v bojích s Tatary. Na stěně proti dveřím visel obraz módního benátského malíře, který zobrazoval únos hesperidek. U protější stěny stály dvě vysoké skříně plné knih a pergamenových svitků. Usadili se do dvou pohodlných křesel u okna. Mezi nimi stál stolek vykládaný slonovinou a na něm baňatá karafa s rudým vínem a dvě číše z nazelenalého skla, očividně z některé ze slezských skláren. Jiřík složil ruce do klína a zdvořile čekal, až ho vznešený hostitel osloví. Ten si však dával na čas. Zkoumavě se mu díval do očí a bylo zřejmé, že přemýšlí. Teprve po hodné chvíli mu gestem naznačil, aby se chopil číše a mlčky si připili.

„Jaká je Praha?“ zeptal se Vladislav Jagellonský. „Hezčí než Krakov?“

„Ošemetná otázka,“ opáčil s úsměvem Jiřík. „Mohu však mluvit jen za sebe. Já osobně ji mám rád.“

„Takže je hezčí než Krakov?“

„Je mnohem větší. Živější, veselejší. Ale je také nevyzpytatelná.“

„Upřesni to! Trochu tomu nerozumím,“ přerušil ho Vladislav Jagellonský. Pověst nelhala, latinsky hovořil výtečně a Jiřík měl co dělat, aby odpovídal stejně lehce. Volil proto jen jednoduché věty, než se trochu rozmluví.

„To, co jsem viděl tady v Krakově, je u nás hříchem, a to co je hříšné tady, mohou někteří v Praze považovat za normální.“

„Hovoříš o víře?“

„Nejsem teolog.“

„Tak jak jsi to myslel?“

Když se Jiřík předešlého dne dozvěděl o svém úkolu, řekl si, že se nebude pouštět do hovorů o svatém přijímání, ale ani o tom, jaké představy mají o vládě zemské stavy. Odvážnému štěstí přeje, a proto si umínil, že bude vyprávět o každodenním životě. Proč by tohle nemělo budoucího českého panovníka zajímat? Zvláště když to byl skoro ještě chlapec.

Ležérně ukázal na obraz, na němž byly zobrazeny tři vnadné dívky v téměř průhledných šatech, ta zadní je měla dokonce stažené až do pasu. „Takový obraz by v Praze viset nemohl. My utrakvisti nemáme obrazy v lásce, i kdyby zobrazovaly světice. Natož pohanské necudy. Navštívil jsem v Krakově několik šenků, ale nikde jsem nepotkal dívky, které by vypadaly stejně vyzývavě jako na tom obraze. Ale v pražských šencích, zvláště na předměstí, takové holky najdeš skoro všude. U nás nemilujeme obrazy, ale milujeme skutečný život.“

„Představuješ mi Prahu trochu zvláštním způsobem,“ pousmál se Vladislav Jagellonský. Bylo zřejmé, že mu tohle téma není vůbec proti mysli. „Ale nemáš tak docela pravdu. I my v Polsku milujeme život. Možná víc než tušíš. Naše ženy jsou navíc rozhodně krásnější než ty vaše.“

„Odpusť, kolik jsi v životě viděl Češek?“

„Dva měsíce jsem strávil ve Vratislavi.“

„Vratislav nejsou Čechy. Tam žijí Němci. A Němky. U nás se říká, že pokud potkáš ve Slezsku hezkou ženskou, je to Češka, která se tam přivdala.“

Vladislav Jagellonský se zatvářil vážně a opáčil: „To u nás se říká, že pokud potkáš ve Slezsku hezkou ženskou, je to přivdaná Polka.“

Oba vyprskli v hlasitý smích, který jako by prolomil jistý ostych vzájemné nedůvěry. V dobrém rozmaru si povídali až do pozdního odpoledne, a když se loučili, nabídl hostitel ležérně Jiříkovi: „Co kdyby ses po večerní mši u mě ještě na chvíli zastavil? Ukážu ti trochu jiný Krakov. Pod podmínkou, že mi pak ukážeš Prahu.“

Jiřík samozřejmě přijal a nelitoval. Ve společnosti svého budoucího krále a pěti dalších mladých polských velmožů navštívil palác hraběnky Jasieńské. Ve velkém sále už hrála hudba a bylo připraveno pohoštění. Na mísách ležely sladkosti, ovoce a masové taštičky, jimž tu říkali pirohy. Tři služebníci se džbány v rukách se starali, aby číše hostů nebyly ani na okamžik prázdné. O chvíli později přivedla hraběnka asi deset mladých šlechtičen, které se s hosty zjevně více než dobře znaly. Každý šlechtic okamžitě zamířil k té své. Jiřík zaváhal, z těch zbylých ho nezaujala ani jedna.

„Řekl jsem, že tě naučím mít rád Krakov,“ oznámil dobromyslně Vladislav Jagellonský. Za ruku přiváděl hezky stavěnou světlovlásku s trochu drzým výrazem ve tváři. „Tohle je Kaczka, neteř urozeného pana Kurozweckého. Ona i její strýc mne budou doprovázet do Prahy, protože jsem nabídku českého panstva před chvílí přijal. Věnuj se jí. Na oplátku doufám, že mi v Praze představíš dívku alespoň z poloviny tak krásnou.“

Dvorně se jim uklonil a zamířil k hloučku opuštěných dívek. Vybral si štíhlou tmavovlásku a odvedl ji doprostřed sálu. Vladislav Jagellonský miloval tanec a byl skvělým tanečníkem.

„Tak nevím, co se ode mě vlastně čeká,“ řekla Kaczka s náznakem zklamání. Jako většina dívek v sále usilovala o společnost polského prince. Přesto si Jiříka zkoumavě měřila. Byl z mládenců v sále nejstarší a rozhodně nejmužnější.

„Představ si, já to také nevím,“ odpověděl vážně Jiřík. „Odpoledne jsme s Vladislavem trochu nevhodně žertovali o půvabech krásných žen, a teď mne svěřil do tvé péče.“

„To nezní ani zdvořile, ani dvorně.“

„Ani ty nevypadáš zrovna nadšeně, že se máš starat právě o mě.“

„Není to tak zlé,“ opáčila. Mínění o tomhle mládenci z Čech si zatím trochu poopravila. Byl pěkný a zdálo se, že to není nějaký bulík, ale naopak, byl zřejmě protřelejší víc, než vypadal. Hovořil lehce a přitom se jí zdálo, že přesně ví, kam směřuje. To uměla ocenit.

„Připijeme si? Lidský život je příliš krátký na to, abychom si nebrali plnými doušky, co nám nabízí.“

„Hovoříš o víně?“

Jiřík nebyl z těch, kdo by se ostýchal. Od obléhání Konopiště nebyl panic a jeho náručí už prošla řada dívek. Lehce se dotkl její ruky a s neskrývanou touhou opáčil: „Hovořím o tobě, Kaczko. O tvé kráse.“

„Co když se urazím? Tvé řeči jsou nevhodné, ani se neznáme.“

„Pokud se nepoznáme, nezjistíš, zda jsou vhodné či nevhodné. A urážet se jen proto, že jsi krásná? To by ses musela přeci urážet pořád.“

„Pojď si zatancovat, rozmyslím si, co s tebou.“

Jiřík tancovat uměl. Hodně se pilo a zábava byla stále nenucenější. Poté, co se několik párů vytratilo, v paláci bylo pro podobné účely připraveno pár komnat, skončil v jedné z nich s Kaczkou i on. A rozhodně se nenechal zahanbit, což mladá šlechtična dokázala ocenit. Za svítání ho zlíbala, a když se oblékala, navrhla, že by si to mohli někdy zopakovat.

O dva dny později vyrazila do Čech početná delegace polského panstva v čele s českými vyslanci. To nejtěžší však bylo před nimi. Museli přesvědčit český sněm.

KAPITOLA 5

Ihned poté, kdy bylo zřejmé, že císař Fridrich českou královskou korunu nepřijme, protože nemá dostatek sil, aby se jí mohl zmocnit, nabídl Jindřich z Hradce své služby Matyáši Korvínovi. U toho Francek nebyl, na Moravě stále jednal o zasnoubení svého pána s Anežkou Tovačovskou z Cimburka. Nebylo to snadné, ale byl výmluvný a dobrý diplomat, takže jako dohazovač nakonec uspěl. Pán z Hradce byl zámožný a vlivný, taková manželská spojenectví byla vždycky výhodná, byť byl katolík a ona utrakvistka. Anežka se Franckovi nelíbila. Byla bezkrevná, nudná a podle jeho názoru hloupá. Nemohl se stále vyrovnat s tím, že Eliška ze Šternberka je mrtvá.

Byl proto rád, když svůj úkol skončil a mohl Moravu opustit. Na koni se hnal do Prahy, aby ještě stihl zemský sněm. Věděl, jak moc si jeho pán potrpí na to, aby zapisoval vše důležité. Na nápad sepisovat rodovou kroniku přišla Eliška, ale její manžel Jindřich ho přijal za svůj a z piety k ní Francek tuhle práci dělal, jak nejlépe uměl. Pán z Hradce byl ješitný a lichotilo mu, že se jeho skutky zapisují pro budoucí generace. Proto brával Francka jako svého notáře na všechna důležitá, často i důvěrná jednání. A když je pak Francek popisoval v kronice, nejlépe musel ze všech účastníků vyjít jeho pán. Svatojiřský sněm byl v plném proudu. Přesto byl jeho průběh zatím neslaný nemastný. O obsazení trůnu se hodně mluvilo, ale nic konkrétního se nerýsovalo. Všichni vyčkávali. Jagerský biskup Jan Beckensloer přednesl argumenty, které opíral o fakt, že Matyáš Korvín byl už v Olomouci českým králem korunován. Hovořil rozvlekle, nudně a během jeho řeči pár rytířů usnulo. Lépe se nedařilo ani Albrechtovi Saskému, který sice hovořil a jednal rázně, ale ani on nedokázal získat na svou stranu české stavy. Mnozí mu v ústraní vyčítali početné vojsko, které stále leželo v táboře před staroměstskými hradbami. Panstvo ani měšťané neměli rádi nátlak. Kníže Jindřich Münsterberský se na sněmu vzdal nároku na českou královskou korunu, přesto o něm mnozí utrakvisti stále hovořili jako o možném panovníkovi, protože Matyáši Korvínovi nevěřili. A když pochopili, že Jindřichovo odmítnutí je definitivní, s nadějemi čekali, jak dopadne jednání v Polsku.

Sněm na týden přerušily oslavy Velikonoc, a právě tehdy do Prahy dorazil Francek. Svému pánovi sdělil, že mu podle jeho přání sjednal novou manželku. Jindřich z Hradce to přijal nevzrušeným přikývnutím a zvědavě se zeptal, zda má Anežka Tovačovská z Cimburka slušné boky, aby mohla bez problémů rodit. Když Francek přisvědčil, vytáhl z měšce hrst stříbrňáků a dal mu je jako odměnu za to, že poslání zdárně splnil.

„Odpoledne budu mít návštěvu,“ oznámil pak. „Chci, abys všechno zapsal, protože mne navštíví Jan Zajíc z Házmburka a olomoucký biskup Tas z Boskovic. Kališníci sice dělají potíže, ale je už skoro jisté, že Matyáše Korvína na trůn prosadíme. Blíží se konec sněmu a je třeba udělat nějaké rozhodnutí. Sasové jsou podle všeho ze hry. Bavoři se nároků vzdali a císař rovněž. Jagerský biskup už jménem krále Matyáše jednal s utrakvisty a slíbil jim, že splní jejich požadavky ohledně kalicha. S povděkem to kvitovali. Myslím, že vše je na dobré cestě.“

„A Rožmberk?“

„Uvidíme,“ vyhnul se Jindřich z Hradce odpovědi. Nikdy Rožmberkům příliš nevěřil, dosud jim tak úplně neodpustil, že zradili Zelenohorskou jednotu a jako spojenci krále Jiříka napadli před několika lety jeho Hradec. Uznával však, že Jan z Rožmberka ví, co dělá. To ho samozřejmě zneklidňovalo. Na pováženou byl totiž fakt, že se stále veřejně k Matyáši Korvínovi nepřihlásil. Dokonce nepřijel ani na sněm do Prahy. Proto byl Jindřich z Hradce zvědavý, co na to povědí jeho hosté. Dokud nezískají Rožmberka, nemohou si být ničím jistí.

Francek pochopil, že má odpoledne pro sebe, potřebovat ho budou až večer. V paláci pánů z Hradce na něj vše padalo, a tak se vydal do města. Měl peníze a chtěl si koupit novou košili. Zamířil do uliček za Židovským městem, kde se nacházely domy pláteníků a krejčích. Ale nedošel tam, protože na rynku potkal Petra z Berouna, přítele, s nímž navštěvoval vysoké učení v Praze, pak v Lipsku a spolu odešli do Florencie. Tam ho Francek opustil, protože odjel domů na vakace, ale do Itálie se řízením osudu už nevrátil.

„Zasloužíš přísný trest,“ oznámil Petr z Berouna, když se u kašny skoro srazili. „Jsi zrádce, který mne opustil a nedal o sobě nic vědět. A nenechal jsi mi ani dost peněz. Víš, ty pacholku jeden, že jsem musel pomáhat na stavbách, abych si vydělal na cestu domů?“

„Nějaké peníze jsem ti nechal,“ bránil se Francek mrzutě, protože si vyčítal, že vina je opravdu na něm. Svým přátelům neposlal ani vzkaz, tak ho pohltily události doma. Ale v záležitosti peněz měl svědomí čisté a také to hned zdůraznil: „Určitě jsem ti před odjezdem nechal dost na to, aby ti stačily na celé vakace. Nebo na cestu domů.“

„To máš pravdu. Jenže když u Čtrnácti andělů chutná víno tak skvěle. A ty ses ani nerozloučil s šenkýřkou. Moc ji to mrzelo, a tak jsem ji musel utěšovat já. To víš, že to něco stálo!“

„Takže tys ty peníze propil!“

„A promiloval,“ přiznal se Petr z Berouna, pak se radostně rozesmál a sevřel ho do náruče. „Ale tak snadno z toho nevyjdeš, brachu. Jdeme se napít. A platíš ty!“

Do výčepu U Modrého hroznu to bylo jen pár kroků. Kdysi tam jako studenti chodívali. Teď tam však byl klid. Petr z Berouna se přiznal, že se z Florencie vrátil ještě téhož roku, co ho Francek opustil. Oženil se a je teď notářem na Menším Městě pražském. Vyženil tam dům a daří se mu dobře.

Francek byl podstatně méně sdílný. Pověděl o službě v Hradci, ale o zemřelé paní pomlčel. Když skončil, Petr z Berouna se na něj zamyšleně podíval a pak řekl: „Nejsi ke mně upřímný. Ty ses zamiloval. Do koho?“

„Zemřela,“ opáčil Francek tiše.

Petr z Berouna se pokřižoval a pak se spolu rychle pomodlili.

Jméno nepadlo, nebylo důležité.

„Dáme si ještě džbánek,“ navrhl pak Petr z Berouna. „Na ni, na její krásu a spásu duše.“

„Ne, musím za svým pánem. Čeká mne práce a musím být střízlivý, to bys jako notář měl chápat.“

„Ve víně je pravda a dobrý notář by neměl na tuhle pravdu zapomínat,“ oponoval mu přítel, ale vstal a spolu šenk opustili. Dohodli se, že Francek hned, jak jen to půjde, navštíví jeho dům.

„Musím ti ukázat manželku. Bude se ti líbit,“ vykládal při loučení pyšně. „Má skoro tak pěkný zadek, jako měla šenkýřka od Čtrnácti andělů! A hubatá je úplně stejně.“

Francek se cítil přece jen o trochu lépe. Petra z Berouna měl rád a uvědomil si, jak moc pro oba doba jejich studií znamenala. Byli svobodní a volní, žádné skutečné starosti, po libosti hřešili a před nimi se otvíral nekonečný svět křesťanské učenosti. Jenže všechno musí jednou skončit. Mládí, stejně jako život. Před očima se mu znovu mihla tvář Elišky ze Šternberka. Poručil si, že už na ni nesmí myslet. Mrtví by neměli vstupovat do světa živých. To se snadno řeklo, ale hůře udělalo. Stiskl rty a pokračoval živou ulicí kolem radnice.

„Francku, co ty tady?“ zaslechl za sebou přátelský hlas, v němž se nedala nepostřehnout nefalšovaná radost. Ohlédl se. Na kraji podloubí stál jeho bratranec Racek, jemuž se všeobecně přezdívalo Mévík. Vedle něj se o sloup opírala nádherná mladá žena a zvědavě si ho prohlížela. Protože věděl, že se Mévík před necelými dvěma lety oženil s jakousi Milatou z Čekliště a mají spolu dvojčata, nepochyboval, že to je ona. Co ho však zarazilo, byl fakt, že se podobala zemřelé Elišce ze Šternberka.

„Copak já,“ opáčil lehce a nemohl z Milaty spustit oči. „Jsem tu s pánem na sněmu. Ale co ty tady, žes opustil svou stárnoucí matku a ty své loupežníky?“

„Je vidět, že ani učenost neznamená chytrost,“ provokoval ho Mévík. „Má stárnoucí matka Barborka je samozřejmě tady, v Praze. Aby si tak nechala ujít zemský sněm, znáš ji, ne? Ale pokud nechceš, aby ti nařezala, neříkej o ní, že je stárnoucí matka! Nu a v Běšinách momentálně žádné loupežníky neživíme, pokud tedy nepočítám své dvě děti. Ale zdá se, že pospícháš, je to tak?“

„Je,“ přiznal se Francek. „Můj pán bude za chvíli jednat o přijetí Matyáše Korvína za českého krále.“

Mévík k němu popošel, ztišil hlas a řekl: „Přidám ještě jednu moudrost. Ani urozenost neznačí vždycky chytrost. Tím míním tvého pána. Takže si pamatuj, že uherský král nám nikdy poroučet nebude!“

„Promiň, pozítří sněm končí. Co chceš tedy vymýšlet?“

„Zítra se tu pár lidí dočká nepříjemného překvapení,“ prozradil mu skoro šeptem. „Doufám, že se ještě uvidíme.“

„Najdi si chvilku, ráda tě poznám blíže,“ řekla Milata z Čekliště, když se loučili.

Do paláce pánů z Hradce se Francek vracel jako omámený.

„Vyslanci polského krále žádají o slyšení,“ oznámil Ctibor Tovačovský z Cimburka, když vstoupil do velkého sálu Královského dvora na Starém Městě pražském, kde se sněm konal. Do jeho skončení zbýval jediný den.

Katoličtí páni se po sobě zděšeně podívali, ale odmítnout nemohli. Vzápětí Dobiesław Kurozwecki jménem svého krále Kazimíra uctivě požádal české zemské stavy, aby zvážily nárok syna královny Anežky Habsburské. Pak přítomné na základě dědického práva požádal o českou královskou korunu pro Vladislava Jagellonského.

„Mluví chytře,“ řekl tiše Burjan z Gutštejna svému sousedovi, karlštejnskému purkrabímu Benešovi z Weitmile. Už několik dnů byl rozmrzelý, protože mu bylo jasné, že vsadil na špatného koně. Albrecht Saský navzdory silným slovům důvěru českého panstva nezískal a Burjan z Gutštejna zvažoval, jak se ctí přejít do tábora Matyáše Korvína. Teď však byl rád, že se neukvapil.

„Co ti na tom připadá chytrého?“ utrhl se na něj Beneš z Weitmile.

„Mluví pokorně, nic nám nevnucuje. Žádá jen, abychom to zvážili. Kdyby takhle mluvil Albrecht Saský, možná už českým králem byl,“ opáčil nakvašeně Burjan z Gutštejna.

„Zítra sněm končí,“ upozornil nesmlouvavě po skončení řeči polského vyslance Jan Zajíc z Házmburka, který jako nejvyšší sudí stál v čele vlivné skupiny katolického panstva. „Nemáme čas se žádostí polského krále zabývat. Navrhuji, abychom zvolili z těch uchazečů, s nimiž více než měsíc jednáme a od obou jsme obdrželi dostatečné záruky zemských svobod. Polský král nám zatím nenabídl vůbec nic.“ Vypukla vřava, část účastníků souhlasila, ale většina bučela a dupala na znamení nesouhlasu. Chvíli trvalo, než Jindřich Münsterberský situaci zvládl. Jako zemský hejtman jednání sněmu řídil. Stál se vztyčenou paží a čekal. Teprve když zavládl klid, oznámil:

„Český sněm je místo, kde se scházejí mužové spravedliví a moudří. Nabídka polského krále přišla opravdu na poslední chvíli, ale to není důvod, abychom o ní neuvažovali. Co je jeden měsíc proti mnoha letům vlády nového krále, která nás čekají? Je třeba dál jednat a pak vše rozhodnout. Navrhuji, aby se další sněm sešel za měsíc v Kutných Horách a tam zvolíme nového českého krále.“

„Jsem proti!“ vykřikl Zdeněk Konopišťský ze Šternberka.

„Souhlasím!“ překřičel ho Petr Kudlinec z Ostroměře, který stál v čele početné skupiny utrakvistických rytířů.

Trvalo jen chvíli, než se vyjasnilo, že drtivá většina účastníků sněmu je pro návrh Jindřicha Münsterberského. Nakonec ho s kyselými tvářemi přijalo i katolické panstvo.

„Jenom tu ztrácíme čas,“ zuřil Jindřich z Hradce, když spolu s Franckem Králův dvůr opouštěli. „Večer se sejdu s panem z Cimburka a zítra odjedeme na Moravu. Ať si v Kutných Horách poradí sami. Kdo by mi mohl vyčítat, že se chci oženit?“

Z jeho proslovu Francek pochopil, že nevěří v úspěch Matyáše Korvína a nedivil se mu. Poláci to udělali mimořádně chytře. Nechali soupeře, ať se hádají a hlavně, ať odkryjí karty. Teď mohli nabídnout víc.

Když dorazili do starobylého paláce pánů z Hradce, který byl rozlehlý, a proto se v něm často scházeli stoupenci katolického tábora, čekalo tam už deset účastníků sněmu v čele s olomouckým biskupem Tasem z Boskovic. V biskupově tváři se daly číst starosti, protože byl hlavním mluvčím české i moravské katolické církve.

„Je to ošemetná situace,“ vykládal starostlivě. „Matyáš byl v Olomouci legitimně korunován českým králem. Od nás očekává, že ho zemské stavy přijmou, nikoli zvolí. Až dosud se zdálo, že se to za určitých podmínek povede. Ale teď? Kníže Jindřich to řekl jasně. Král se bude volit. To je ovšem něco, co je pro Matyáše Korvína nepřijatelné.“

„To nemůžeš vědět, ctihodný kněže biskupe,“ protestoval Jan Zajíc z Házmburka. „Matyáš je pragmatický muž, a pokud se to ukáže nezbytné, umí jednat takticky a třeba na novou volbu přistoupí.“

„Ovšem jen za předpokladu, že v ní zvítězí!“ upozornil Zdeněk Konopišťský ze Šternberka. Byli spolu s Janem Zajícem z Házmburka nejstarší, oba se narodili v roce, kdy císař Zikmund prohrál své první křížové tažení proti vzbouřeným kališnickým Čechám. Zažil toho už hodně, a tak si nedělal iluze, že může v téhle kacířské zemi něco dopadnout dobře.

„Měli bychom zajet do Jihlavy,“ navrhl olomoucký biskup. Uherský král tam netrpělivě čekal, až ho povolají do Prahy jako českého krále. „Je třeba Jeho Milost seznámit s novým vývojem událostí.“

Do toho se však nikomu nechtělo. Francek je chápal. Jednou zažil výbuch hněvu Matyáše Korvína a podruhé u něčeho takového být nemusel.

„Máme ještě jednu možnost,“ napadlo Bohuslava ze Švamberka. Jakmile bavorský vévoda odmítl českou královskou korunu, přešel s většinou západočeského katolického panstva a s městem Plzeň na stranu krále Matyáše. „Můžeme sněm v Kutných Horách rozbít. Musíme vést jednání tak, aby k volbě nedošlo.“

„A co tím získáme?“

„Odklad. Polský král nemůže válčit na dvou frontách. Podporuje Matyášovy odpůrce v Uhrách a chtěl by tam vyvolat povstání. Pokud se mu to podaří, pošle do Uher vojsko. Ale nemá další, aby současně bojoval u nás. Jakmile začne válčit v Uhrách, naše utrakvisty opustí. Chce to jen čas.“

„Souhlasím,“ přikývl uvážlivě Tas z Boskovic. „Jenže ta záležitost je z hlediska krále Matyáše mnohem složitější, protože se týká jeho Uher. Nejlepší by možná bylo, aby jel s námi do Jihlavy i jagerský biskup. On je hlavním mluvčím krále Matyáše.“

Jindřich z Hradce to vše mlčky vyslechl a pak se omluvil, že s nimi do Jihlavy nepojede. Musí kvůli neodkladným rodinným záležitostem na Moravu, ale pokusí se do Kutných Hor dorazit včas. O co jde, to svým hostům neprozradil. Věděl, jak to chodí, a dokud nebudou podepsány svatební smlouvy, nebylo radno prozrazovat své plány. Navíc se měl stát manželem ženy, jejíž strýc stál v čele stoupenců Vladislava Jagellonského.

Protože se hosté neměli k odchodu, nařídil Jindřich z Hradce sklepníkovi, aby začal nosit džbány s vínem. Francka propustil, neboť pitky se v kronice nepopisovaly. Než ale stačil Francek zmizet, nařídil mu, aby se zastavil v hampejzu za rohem. „Přiveď pár holek. Ale jen mladé a pěkné! V tom se na tebe spolehnout mohu, že? Máš dobrý vkus.“

Francek vyběhl do ztemnělé ulice, lampu ani louč si nevzal. Bylo to jen pár kroků. Hampejz U Růžové studny patřil k nejdražším na Starém Městě pražském. Dům to byl výstavný a do temné ulice zářila všechna okna v patře. Rychtář dával jeho osazenstvu pokoj, protože nad ním drželo ochrannou ruku panstvo katolické i kališnické. Jeho služeb využíval občas i pán z Hradce.

„Končí sněm a mám plno, chlapče,“ omlouvala se rozmrzele Štulířka, majitelka hampejzu. „Ani jedna holka není volná. Ale víš co, zaběhni ke staré Krajbišce. Minulý týden k ní přišly tři nové holky. Nemají sice nejvybranější chování, ale to asi tvému panstvu vadit nebude. Mohly by být volné.“

Pak Franckovi popsala, jak se k hampejzu dostane. Byl až na opačné straně Starého Města pražského. Byl sychravý večer, ale nepršelo a vítr ustal, takže se tam Francek v poklidu vydal. Sám nevěděl proč, ale znovu se mu vybavil obličej Milaty z Čekliště. Dostal na sebe zlost, protože jeho myšlenky nebyly vůbec cudné. Měl Mévíka rád a tohle se rozhodně neslušelo. Zlostně si odplivl.

Ve tmě si najednou všiml urostlého mládence s lampou v ruce. Když se přiblížil, poznal ho. Byl to Jiřík, syn jeho sestřenice Markétky. Chtěl ho minout, měl svých starostí dost, ale Jiřík ho zahlédl. Zastavil ho a přátelsky se zeptal, kam tak v noci a bez světla. Pokud by ho chytli, mohl by skončit v šatlavě.

„Do hampejzu pro děvky. Můj pán se chce pobavit,“ opáčil po pravdě.

„Jestli chceš, půjdu s tebou a posvítím ti. Stejně teď nemám co dělat.“

Říkal to tak spokojeně, že Franckovi okamžitě došlo, že se Jiřík před chvílí nejspíše s nějakou milenkou rozloučil. Protože však nechtěl být sám, rád souhlasil. Nedalo mu to, a hned se začal vyptávat, která je ta šťastná a zda z toho bude svatba.

„Hele, to je snad má věc,“ bránil se Jiřík rozpačitě. „O takových věcech rytíř nevykládá na potkání.“

„Takže je to dívka počestná. Měšťanka? Nebo dokonce urozená?“

„Zda je počestná, to si nejsem jistý,“ zasmál se Jiřík. „Ale rozhodně je urozená. Stačí?“

Francek přikývl a chvíli kráčeli mlčky. Najednou zaslechl ve tmě za zády kroky. Měl dojem, že je slyší od chvíle, kdy se s Jiříkem potkal. Požádal bratrance, aby zůstal chvíli stát. Kroky ztichly. Sotva však pokračovali, zase se ozvaly.

Francek se naklonil k Jiříkovi a pošeptal: „Někdo nás sleduje. Podle kroků jsou ti chlapi dva nebo tři.“

„Jdou po tobě?“ zeptal se nevzrušeně Jiřík.

„Spíše bych řekl, že po tobě,“ opáčil Francek a rukou sjel k opasku. Pod pláštěm nahmatal svůj meč. To ho uklidnilo.

„Nesmysl,“ odmítl to bratranec. „Přijel jsem do Prahy teprve včera. Nepřátele jsem si tu ještě nestačil udělat a peníze u sebe nemám. Já myslím, že se zajímají spíše o tebe. Nebo tvého pána.“

„Tak to zjistíme,“ rozhodl Francek a prudce zabočil do uzounké postranní uličky. Jiříkovi vytrhl z ruky lampu a ukryl ji pod plášť. Pravou rukou tasil meč a naznačil mu, aby udělal totéž. Přitiskli se ke vchodu prvního domu a čekali.

Kroky se zrychlily a vzápětí do uličky vtrhli tři chlapi v černých pláštích a se širokými klobouky na hlavách. Ten, který kráčel v čele, nesl lampu. Byla však zastíněná, takže dopředu světlo nevrhala. Na první pohled bylo zřejmé, že ten muž je podle oblečení zámožný a jeho druhové rovněž. Žádní pobudové či zlodějíčci. Sotva se ti tři vřítili do uličky a zpomalili, aby se zorientovali, Francek se odlepil od vrat, popadl Jiříka za ruku a klusem zamířili zpět na hlavní ulici. Když je míjel, dobromyslně zahalekal: „Pozdrav Pán Bůh!“

„Stůjte, lotři,“ zařval ten s lampou. Podle řeči to byl cizinec.

„A sakra,“ vyjelo z Jiříkových úst. Rozběhl se a Francek za ním.

Ti tři na nic nečekali a pronásledovali je.

„Stůj, stejně si tě najdeme,“ křičel výhružně ten v čele.

„To je asi pravda,“ povzdechl si Jiřík a po několika krocích se zastavil. Vybral si nároží dvou ulic. Za zády měl podloubí, kam mohl případně utéct. Obrátil se s mečem v ruce k těm třem a houkl na ně: „Tak o co jde, vy zvyjebanci?“

Francek se postavil vedle něj a čekal, co z toho vzejde. Na děvky pro svého pána skoro zapomněl.

„Řeknu ti jedno jméno,“ soptil rudý hněvem jeden z pronásledovatelů. Měl v ruce meč a jeho druhové je tasili rovněž. „Kaczka, neteř urozeného pana Kurozweckého. Zneuctil jsi ji v Krakově a tady v Praze před chvílí znovu. Je to má snoubenka a já tě za to zabiju!“

„Tak moment!“ rozkřikl se Jiřík pobouřeně. „Nikoho jsem nezneuctil! O panenství jsem ji nepřipravil, pokud ti jde o tohle. A nic dalšího tě zajímat nemusí. Sama mě pozvala.“

Polák se nemínil přít a zaútočil. Jiřík byl však výtečný bojovník a jeho výpad snadno odrazil. Ostatní dva zůstali stát, jen hlídali, aby Jiřík nebo Francek nemohli uprchnout. Ostří mečů zatím o sebe s řinčením narážela a pomalu se začala otvírat okna domů. Lidé ještě nespali, mnozí měli v rukách voskovice či lampy a natahovali je ven, aby lépe viděli.

„Pomoc, mordujou se!“ vykřikla postarší hysterická žena.

Jiřík odrazil další výpad a navrhl: „Hele, nechme toho. Kaczku ti nechám, co já s ní?“

„To sis měl rozmyslet dřív,“ supěl se zjevnou záští jeho sok. Znovu skoro bezhlavě zaútočil a Jiříkovi došlo, že tohle není hra. Ten chlap ho chtěl zabít. Nechápal, proč tolik povyku v podstatě pro nic, ale nemohl jen odrážet výpady. V šeru ulice na to mohl šeredně doplatit. Bránit se ve tmě bylo těžší než za světla. Ještě jednou se pokusil boj zastavit, a když zjistil, že nemá cenu smlouvat, zaútočil.

Rychle získal převahu. V tu chvíli se na něj z boku vrhl jeden z Poláků, který zhrzeného snoubence doprovázel. Ale Francek byl připravený. Skočil mezi ně a jeho výpad, který byl s ohledem na okolnosti mimořádně podlý, odrazil. Prudkým švihem mu vyrazil meč z ruky a zranil ho na boku. Mládenec zaječel a zhroutil se na ulici. V téže chvíli se Jiříkovi podařilo svého soka zasáhnout do ramene. Na oděv se mu vyřinul proud krve. Kaczčin snoubenec se zhroutil na zem, bylo po boji.

Pak se na opačné straně ulice objevily hořící louče a obklopilo je několik městských biřiců v čele se staroměstským rychtářem. Příliš se nevyptával a všechny dal odvést do městského vězení. Poláky zavřel do podzemní kobky a zavolal k nim ranhojiče. Jiříka s Franckem umístil do komory v přízemí rychty. Bylo tam lůžko, stůl a okno, jímž by mohli klidně zmizet, pokud by chtěli, ale to by bylo hloupé a krátkozraké. Rychtář je totiž oba znal a jednal s nimi přívětivě.

Ráno se Jiřík dozvěděl, proč jeho sok tak zuřil. Kaczka mu totiž oznámila, že ruší své zasnoubení. Jenže Jiřík si ji rozhodně nemínil vzít za manželku. Hned jak jeho matka zaplatila pokutu za rušení nočního klidu, zmizel z města. Markétka zaplatila i za Francka, takže se stihl připojit k družině svého pána. Jindřicha z Hradce dohnal až u městské brány. Musel si vyslechnout pokárání, že svou liknavostí zkazil jeho hostům večer, protože nepřivedl ženské, a tak se všichni zpili do němoty.

„Kdybych byl pověrčivý, řekl bych, že to je pro krále Matyáše špatné znamení,“ prohlásil nakonec Jindřich z Hradce. Francek překvapeně postřehl v jeho hlase náznak ironie.

KAPITOLA 6

Sněm v Kutných Horách se měl konat ve Vlašském dvoře. Bylo to místo nejen výstavné, ale také bezpečné. I když na radnici měli momentálně převahu kališníci, mnozí bohatí němečtí těžaři stranili katolíkům. A to nebylo radno podceňovat. Město doslova praskalo ve švech a udržet pořádek bylo nad síly rychtáře a jeho biřiců.

Do města se sjížděli účastníci sněmu, bylo jich mnohem více než na svatého Jiří v Praze. Šlo o hodně, a proto stoupenci všech tří uchazečů o český trůn přivedli co nejvíce přátel, aby na jednání podpořili jejich hlas. Ale nebyli tu jen oni. Na podzim se za Kaňkem, na návrší k Čertovce, objevilo několik nových velice bohatých stříbrných žil. Těžaři do Kutných Hor přivezli skoro stovku horníků z Durynska, z okolí se sem seběhla spousta nádeníků, protože v nových těžebních jámách se platilo více než jinde, o pracovní síly byla nouze. Přistěhovalo se také několik nových tesařů a povozníků a také pár pobudů. Ti všichni obsadili levné ubytovny na předměstí a šenkýři dávali nepokrytě najevo, že horníci jsou pro ně jako hosté důležitější než zchudlý rytíř, který přijel na sněm. Kutné Hory žily ze stříbra, ne z proslovů zemských stavů. Kdo neměl ve městě přátele, hledal střechu nad hlavou jen obtížně, a i někteří velmožové museli vzít za vděk ubytováním u sedláka v okolí nebo ve stanu před hradbami.

Markétka seděla u otevřeného okna a spokojeně vdechovala teplé povětří, které venku vládlo. Ona s ubytováním starosti neměla. Po babičce zdědila několik horních podílů, které ještě rozmnožila nákupy za peníze investorů, které spravovala. A co víc, patřila k těm těžařům, kteří věnovali peníze do průzkumu návrší pod Čertovkou. Na to obětovala vlastní peníze a nyní tam měla těžební jámu. Nazvala ji z úcty k babičce Markéta.

Protože musela kvůli správě majetku čas od času do Kutných Hor zajet, koupila tu nedávno dům. Nebyl levný, i když byl velice zanedbaný. Stál však v ulici, která vedla od rynku přímo ke kostelu svatého Jakuba, jen pár desítek kroků od Vlašského dvora. Markétka nechala jeho průčelí přestavět a v duchu německé módy ho teď zdobilo sedm plastik, které alegoricky zobrazovaly křesťanské ctnosti. Proti Markétce seděla v křesle její teta z druhého kolena Barborka. I když jí už bylo pětašedesát let, stále se oblékala jako rytíř, jezdila na koni, s chutí pila pivo a jediné, čeho litovala, byl fakt, že už několik let s nikým nezkřížila svůj meč. Zvláště po loupežných výpravách na druhou stranu Šumavy se jí stýskalo. Ale byla rozumná, věděla, že má svůj věk a je jiná doba.

Přijela na sněm, protože díky svým zásluhám o kalich měla právo se ho účastnit. Mladší rytíři se jí občas za zády pošklebovali, ale ti starší na ni nedali dopustit. Její slovo mělo stále mezi zemany na Klatovsku váhu.

„Já budu rozhodně podporovat Vladislava Jagellonského,“ vykládala Barborka. „Jednak ho podporuješ ty, takže bych si netroufla udělat něco, co by se ti nelíbilo. Třeba bys mne pak vykázala ze svého domu, a co bych si v tomhle babylónu počala?“

Markétka neodporovala, znala ji a věděla, že to je nejhubatější ženská, jakou znala. Když nic neřekla, Barborka o poznání zklamaněji dodala: „A kromě toho, skoro celý život jsem bojovala za kalich, a teď bych se měla sklonit před tím papeženeckým bastardem z Uher? Nikdy.“

„Jagellonec je taky katolík,“ upozornila Markétka.

„Jistě. Ale bude to katolík jen tak na ozdobu. Matyáš by chtěl poroučet, to myslím u Jagellonce nehrozí.“

„Copak ty ho znáš?“

„V životě jsem poznala spoustu Poláků,“ usmála se Barborka.

„Pár mě jich i pomilovalo. Všichni to byli chlapi, co si pyšně nakrucovali kníry, rádi se vytahovali, v posteli a s mečem to uměli, jen co je pravda, ale nemají trpělivost a neumějí se přetvařovat. Naše panstvo Jagellonce přechytračí, dej na mě. Vše zůstane při starém.“

„To ale není pro naši zemi dobře.“

„Je to dobře pro nás dvě, má drahá. A to je důležitější, než zda se zase spojí země Koruny české. Co z toho budu mít já doma v Běšinách?“

Markétka zamyšleně přikývla. Barborka byla zvláštní, tuhle zemi rozhodně milovala a mnohokrát pro kalich riskovala život, s klidem zabíjela Němce a loupila v Bavorsku, ale přesto nikdy neopakovala fráze kazatelů či zemských úředníků o povinnostech k zemi a víře. Byla svá a na život se dívala stejně prakticky, jako by připravovala polévku. Jednou řekla: „Proč bych vařila něco jen proto, že to chválí náš děkan, když mi to nechutná?“

„Máš asi pravdu,“ připustila Markétka, „ale já na tom prodělám, ať zvolí kohokoli z těch tří. Nejspíše už brzy přijdu o cla, která mi kdysi zastavil král Jiřík. Prachatice a Písek je hodlají vykoupit, a podle jakéhosi privilegia na to mají právo. Myslím, že na jihu je s mými obchody konec.“

„A co Eliáš?“

„Přestěhuje se sem, do Kutných Hor. Bude se starat o těžbu.“

„On?“ podivila se upřímně Barborka. Eliáše dobře znala. Byl to veselý mládenec, který nádherně zpíval a hrál divadlo. Neuměla si ho představit jako těžaře. Byl hodný a nerad komukoli ubližoval. Jak sám říkal, byl stvořen k tomu, aby dával radost a nikoli smutek.

„Copak nemá manželku?“ připomněla trochu netrpělivě Markétka. Snacha Ludmila byla naopak praktická a v rozumné míře k jiným tvrdá. Litovala jen toho, že takový není její syn. Na Ludmilu se však mohla spolehnout. Byla to její zásluha, že výběr cel na Zlaté stezce nevázl ani v neklidných časech.

„Tady budou mít na sebe víc času,“ pokračovala o poznání laskavěji. „Chtěla bych už mít vnouče.“

„Víš, co je zvláštní?“ zasnila se Barborka. „Nebýt našich snach, měly bychom se syny jen problémy. Chlapi jsou jako děti. Potřebují, aby nad nimi pořád bděla ženská.“

Markétka přikývla a napadlo ji, že to neplatí jen o dětech. Její manžel byl v podstatě stejný. Nebýt jí, kdo ví, jak by skončil. Na královském dvoře rozhodně ne.

Městem se rozezněly zvony.

„Za chvíli sněm začne,“ řekla Barborka, vstala a protáhla se.

„Nechceš jít se mnou?“

„Mě to nudí,“ přiznala se poctivě Markétka. „Zatím připravím něco dobrého k večeři. Pozvala jsem dva konšely. Chtějí tě poznat.“

„Óhó, já budu mít nápadníky,“ zasmála se Barborka, utáhla si opasek s mečem a vyšla na ulici.

Sněm v Kutných Horách začal v pondělí dvacátého dne měsíce máje. Tentokrát šlo o jednání čistě stavovské, nebyl tu kníže Jindřich Münsterberský, Albrecht Saský a samozřejmě ani Vladislav Jagellonský. Také Matyáš Korvín zůstal v Jihlavě a čekal na výsledek. Sněm hodlal znovu vyslechnout vyslance všech tří uchazečů o český královský trůn.

Jenže hned na začátku nastal formální problém. Stoupenci Matyáše Korvína neuměli dát jasnou odpověď na otázku, zda trvají na platnosti olomoucké korunovace, či zda jsou ochotni účastnit se chystané volby. Tím by totiž popřeli platnost první Matyášovy korunovace, a to si především Zdeněk Konopišťský ze Šternberka netroufl udělat. Snažil se proto ožehavou věc obejít, ale utrakvistický tábor byl dobře připravený a nesmlouvavě tlačil katolickou stranu ke zdi. Hádky zabraly následující dva dny.

Teprve ve středu dostal jako první slovo vyslanec polského krále Dobiesław Kurozwecki zvaný Lubelczyk. Ani to se neobešlo bez hádek, protože katolické panstvo žádalo, aby jako první hovořil jagerský biskup Jan Beckensloer. Ale ani v téhle bezvýznamné věci utrakvisti nemínili ustoupit. Na sněmu měli převahu.

„To nevypadá dobře,“ stěžoval si tiše Jan Zajíc z Házmburka olomouckému biskupovi. Seděli společně na vyvýšeném místě na pravé straně sálu, která byla vyhrazena pro stoupence Matyáše Korvína. „Dávají Polákům okázale přednost.“

„To nemusí nic znamenat. Včera dorazil Viktorín. Věřím, že jeho slova mohou rozhodnout. Co lepšího by si mohl král Matyáš přát, než že se za něj postaví syn krále Jiříka?“

Jan Zajíc z Házmburka pokrčil neurčitě rameny. Jako zemský sudí znal dobře české panstvo a tušil, že se jejich plány začínají hroutit. Ale mlčel. Teď už se nedalo dělat nic, jen doufat, že polský vyslanec udělá chybu. Nikdo z nich zatím netušil, co hodlá polský král českým stavům nabídnout.

Dobiesław Kurozwecki byl rytíř, jakého nebylo snadné přehlédnout. Měl nepoddajné světlé kštice, ve tváři ostře řezané rysy a hluboký naléhavý hlas. Nepostavil se do čela sálu pod korouhev českého krále, ale pomalu obcházel sálem, zastavoval se u jednotlivých hloučků a kývnutím hlavy se zdravil s těmi, které znal. Přitom však stále hovořil.

„Ctihodní představitelé České koruny, bratři! Ano, neváhám vás tak oslovit, cožpak nejsou naše jazyky skoro stejné? Cožpak jsme byli v minulosti nepřáteli? Poláci stáli po boku Čechů a Češi bojovali s námi proti společným nepřátelům. Nebyli to snad vaši stateční předkové, kteří hledali v Krakově oporu a pomoc, když se postavili císaři i papežovi? Byli jsme to my, kdo vám poskytl své vojenské oddíly, když se od vás celý křesťanský svět odvrátil. Ano, jsme bratři. Jistě, byly mezi námi i rozmíšky, ale v které rodině nejsou? Nikdy však mezi námi a vámi nebyla nenávist a krev. Na rozdíl od Uher. Na rozdíl od Wettinů, Askánců či Wittelsbachů. Jsme přátelé a modlím se spolu se svým vznešeným králem Kazimírem za to, aby to tak i zůstalo. Rodina je silná jen tehdy, pokud táhne za jeden provaz!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Husitská epopej VII..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.