Alexander Stainforth

Před soumrakem

Praha 2018

Alexander Stainforth: Před soumrakem

První vydání

Copyright © 2018 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2018 jako svou 12. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2018

Obálka: Karri Klawiter, 2015

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-11-5 (ePub)

ISBN 978-80-88179-12-2 (MobiPocket)

V PŘEDCHOZÍ ČÁSTI

V patnácti letech Rachel Adamsová unikla ze spárů sériového vraha. Traumatický zážitek ji poznamenal natolik, že se v dospělosti rozhodla obětovat soukromý život a soustředit se jen na kariéru novinářky ve Washingtonu. Ta se však nevyvíjí očekávaným směrem, a tak využije pracovní nabídky svého přítele ze studií Charlieho Parkera a odjíždí do kanadského Edmontonu, kde si konečně přiznává, co k Charliemu cítí. Krátce poté jí však někdo začne usilovat o život. Někdo, kdo ji velmi dobře zná a neštítí se použít jakékoli prostředky k tomu, aby si ji podrobil. Kolo zběsilých událostí se roztáčí a Rachel si musí vybrat, komu uvěří: agentce Hillové z FBI, která Charlieho označila jako podezřelého, nebo Johnu Scottovi, přízraku s rudýma očima, jenž už jí kdysi zachránil život?

Když Charlie zmizí, Rachel se ho vydává hledat do rodné Kalifornie, kde musí čelit nejobávanějšímu muži svého života – Masonu Davisovi. Muži, který se vrátil na tento svět z podsvětí s odhodláním dokončit to, co před lety začal. Muži, který posedl Charlieho duši a udělal z něho několikanásobného vraha.

Společně s Johnem Scottem se Rachel snaží Charlieho zachránit. Souboj o jeho duši je však příliš vyčerpávající a Charlie umírá. Poté je však vyslán zpět na náš svět jako lovec zběsilých duší.

Problémem ovšem zůstává, že Rachel nesmí vědět o existenci přízraků – lovců. Pokud by jí Charlie nevymazal paměť, a tím nezničil veškerou jejich minulost, musela by zemřít.

Charlie tak nemá na vybranou, ale ve chvíli, kdy se Rachel propadne do temnoty, začíná zcela jiný příběh, než očekávala…

Kapitola 1.

Současnost

Rachel Adamsová popadla do ruky mobil a rozhlédla se po kuchyni. Hledala klíčky od svého SUV. Určitě je zase nechala na pultu u ledničky, kam vždycky zamířila hladová po příchodu z práce. Samozřejmě, ležely vedle prázdné skleničky od burákového másla.

Jakmile se ocitla před domem, poznala, že není sama. Opět ji pozorovala. Stála na konci příjezdové cesty a nespouštěla z ní oči.

Ráda by té ženě dala rázným gestem najevo, že o ní ví, jenomže to udělat nesměla. Chtěla ji přimět uvěřit, že si jí nevšimla, a pokračovat podle plánu.

Ve zpětném zrcátku zaregistrovala, že agentka Hillová nezklamala. Pronásledovala ji. A Rachel byla odhodlaná tuhle hru na kočku a myš vyhrát. Za ten šílený rok si jich užila dost. Chápala, o co Hillové jde – kdyby byla na jejím místě, možná by byla stejně urputná. Jenže teď, když ji federálové konečně nechali na pokoji, už s Hillovou nemusela jednat v rukavičkách. Přednedávnem totiž ukončila službu u FBI a vedla pátrání po vrahovi kolegů na vlastní pěst.

Jakmile odbočila k Monterey, začal jí vyzvánět mobil.

„Musíte vydržet, Georgi,“ řekla a zaslechla, jak muž netrpělivě zafuněl.

„Říkal jsem vám, abyste byla přesná. Mají oči všude.“ Zněl naštvaně, ale Rachel jeho tón nechával kupodivu klidnou.

„O tom vím víc, než vůbec tušíte.“ Nečekala na odpověď a zavěsila.

Tak pojď, pojď, říkala si Rachel v duchu a v zrcátku si hlídala vůz Hillové. Na rovném a přehledném úseku zpomalila. Potřebovala ji zmást, nechat ji přiblížit se na naprosté maximum. A pak bude jen stačit skvěle zvládnout ostré zatáčky, ostatně je v uplynulých týdnech dost trénovala. Jestli se za nimi Hillové dokáže ztratit na patnáct sekund, má vyhráno. Odbočí na zarostlou cestu a bude mít volný prostor. Sice si trochu zajede, ale George se kvůli další čtvrt hodině nezblázní.

Sevřela volant a pořádně šlápla na plyn. Už se nadechovala k utkání s první zatáčkou, když před sebou zahlédla šerifův vůz a samotného zástupce zákona Kurtise Frosta, který rukou signalizoval, aby zajela ke krajnici.

„Do prdele,“ zavrčela Rachel. Začala brzdit a dopřála si přitom ještě několik nadávek. Odstavila auto, stáhla okénko a čekala, až k ní šerif dojde. Mezitím kolem nich projela agentka Hillová – zpomalila, aby zhodnotila situaci, a hned zase pokračovala v jízdě.

„Rachel, dala ses na závody?“ Šerif se usmál, opřel se rukama o rám okna a podíval se jí zpříma do očí.

„Když mě pronásleduje šílená bývalá agentka FBI, co mi asi tak zbývá. Mám ji nechat, aby mě vytlačila ze silnice?“

„Nechceš ji už konečně nahlásit?“

Rachel si vzdychla. Od doby, co se probudila v domě svých rodičů v Lake Louise, prožívala naprosté peklo. A s ní i celé městečko – federálové ho obrátili vzhůru nohama, aby se dozvěděli, proč si žádný z jejich agentů nepamatuje, co se tu odehrálo. Podle nich byla klíčem k odpovědím Rachel. Poté, co se dozvěděli o její amnézii, opakovaně ji podrobovali mnoha výslechům a vyšetřením, zda ztrátu paměti jen nepředstírá. Dokonce podstoupila i test na detektoru lži, několikrát. Až všem konečně po půl roce došlo, že si skutečně nevzpomíná na nic od chvíle, kdy opustila střední školu.

„A k čemu by to bylo?“ Rachel pokrčila rameny. Měla strašnou chuť na cigaretu, svou novou neřest, kterou vyměnila za whisky. Natáhla se k přihrádce spolujezdce, ale pak si to rozmyslela. Slíbila si, že kouření zkusí aspoň omezit, když už se jí nedaří přestat úplně.

„Dostala by soudní příkaz držet se od tebe co nejdál.“

„Jen cár papíru, co by ji nezastavil. A jak vlastně víme, že s federálama pořád nespolupracuje, že to není jen nějaká jejich taktika, jak ze mě dostat to, na co si opravdu nevzpomínám?“

„Začíná to zavánět konspirační teorií.“ Kurtis se pousmál, ale pokračoval vážným tónem. „Buď opatrná, v téhle rychlosti by ses tady mohla zabít.“

Rachel přikývla a střetla se s Kurtisem očima. Nemohla si nevšimnout, jak hrozně je unavený. A vsadila by se, že má pořád ještě noční můry po tom všem, co si před pár lety musel prožít. Když jeho žena za podivných okolností spáchala sebevraždu, skončil ve funkci zástupce šerifa a opustil město. Do služby se vrátil až v době, kdy FBI už několik týdnů vyšetřovala Rachel, tentokrát ovšem jako šerif.

„Kdyby sis někdy chtěl promluvit, jsem dobrá vrba,“ usmála se a doufala, že Kurtisovi aspoň trochu zlepší náladu.

„Beru tě za slovo. A teď už jeď.“ Odstoupil od auta, nasadil si sluneční brýle a sledoval ji, dokud nezmizela za další zatáčkou.

Rachel byla na dalším kusu cesty obezřetná. Tušila, že na ni Hillová bude někde čekat, ta se jen tak snadno nevzdá. Rozhodla se tedy pokračovat podle plánu, zamířila na odbočku a projela mezi kopci terénem, který dával jejímu SUV pěkně zabrat. Asi v polovině už byla naštvaná sama na sebe, měla zvolit lepší únikovou trasu. Pokud se auto rozbije, potrvá pěkně dlouho, než sem někoho dostane. Jak začala po písčité a kamenité cestě stoupat zpátky k hlavní silnici, mrkla na mobil a zjistila, že je zcela bez signálu.

A pak, těsně u výjezdu z úzké cesty, spatřila vůz, o jehož kufr se opírala Hillová ve svém nažehleném kalhotovém kostýmu a sebevědomě ji očekávala.

„Do prdele,“ ulevila si Rachel dnes už podruhé. Věděla, že nemá smysl hledat jinou alternativu – tady se nikde neotočí a couvat by byla vážně sebevražda.

Provokativně dupla na brzdu až těsně před Hillovou. Obě se chvíli měřily pohledem, až Rachel nakonec vypnula motor a vystoupila z vozu.

„Co zase chcete?!“ houkla.

Hillová se ledově usmála a mlčky se ještě několik sekund zabodávala očima do Rachel.

„Pořád to samé. Pravdu.“

„Tak si ji, zatraceně, hledejte u někoho, kdo ji zná!“ Rachel zaťala ruce v pěst. Už toho jejího stíhání měla plné zuby. Možná má Kurtis pravdu – asi by měla podat oznámení, aby měla v ruce aspoň nějaký důkaz, že ji Hillová obtěžovala, kdyby se zkrátka a dobře neudržela a tu mrchu už něčím praštila.

„Nejsem tady jako federální agent.“

„A z toho si mám sednout na zadek?“

Hillová se ušklíbla, zaclonila si rukou oči a popošla k Rachel. „Co se to s vámi, sakra, stalo? Dřív jste byla něžná jako květinka.“

„Nevzpomínám si, jaká jsem byla dřív.“

„Kecy. Proč ho kryjete?“

„A koho, Hillová?“

„Charlieho Parkera. Hrajete si se mnou od samého počátku vyšetřování. Řekla jsem vám několikrát, co ten váš přítel udělal, a…“

„A já vám zase už několikrát řekla, že se na nic z toho nepamatuju. Neznám žádného Charlieho Parkera, nevím, jak jsem se tady ocitla a proč všichni vaši agenti v Edmontonu zemřeli.“ Rachel se snažila zachovat si chladnou hlavu. Musí mluvit klidně, nevzrušeně. Už tak se nechala Hillovou pořádně vyprovokovat, a ona na to celou dobu čeká. Dusí ji, šlape jí po krku a doufá, že ji vytočí natolik, až se Rachel sama prozradí.

„Víte, jaké největší chyby se dopouštíte?“ nadhodila po chvilce ticha Hillová. „Kolem vás zemřelo mnoho lidí. Vy sama proděláváte dost rozsáhlou amnézii… A přesto, až na těch pár emočních výbuchů, jste dokonale vyrovnaná. Nehroutíte se, nenavštěvujete psychiatra, pracujete jako redaktorka v magazínu o záhadách. Je těžké uvěřit někomu, kdo se chová tak jako vy.“

Rachel pokývala hlavou. „Víte, co byste měla udělat, Hillová? Najít si chlapa, aby vám ty blbosti vyšukal z hlavy. A teď, když dovolíte, pohněte zadkem a uvolněte mi cestu.“ Vrátila se zpátky do vozu a čekala, až se Hillová konečně rozhoupe.

„Mě se jen tak nezbavíte,“ prohlásila bývalá agentka se škodolibým úsměvem, posadila se za volant a vyrazila z místa takovou rychlostí, až se za ní zvedl obrovský oblak jemného písku.

Rachel zanadávala, vytáhla okénko a když projela písečnou clonou, pustila si klimatizaci.

Na pobřeží dorazila bezmála se čtyřicetiminutovým zpožděním. Doufala, že George H., jak se podepisoval v e-mailech, nepropadl panice a nezmizel.

Zaparkovala na vyasfaltovaném plácku před domem a sešla po dlážděné cestě k pláži, aby se dle domluvy dostala k zadnímu vchodu.

Už byla skoro u cíle, když George vztekle rozrazil dveře. „Kde, zatraceně, jste?!“

Rachel se zhluboka nadechla. Měla by být opatrná, prověřit si raději třikrát všechno, co se tu dozví. Asi čtyřicetiletý muž, značně při těle, vypadal dost vystresovaně. Pleš se mu leskla potem, ostatně jako celý obličej rozpálený do ruda. Barevná košile by mohla být o dvě čísla větší, kraťasy zažily už také nějaký ten den v terénu. A od jeho přerostlých nehtů v sandálech raději rychle odvrátila zrak.

„Dělala jsem, co jsem mohla. Máte to pro mě?“ Nemínila se s ním začít dohadovat, už tak ztratili dost času.

„Jo,“ zavrčel George H. a pokynul hlavou, aby ho následovala dovnitř. Rachel v kapse kalhot nahmatala pepřový sprej. Nechtěla nic ponechat náhodě, se svým informátorem totiž zatím komunikovala jen přes internet, kde používal různé e-mailové adresy, aby zmátl všechny tajné vládní agentury, které ho údajně sledovaly.

Když na něj na darknetu narazila poprvé, nevěnovala mu příliš pozornosti. Působil jako všichni ostatní schizofrenici, myslela si, že zase šlápla vedle. Opak byl ovšem pravdou. Zaujal ji, když poprvé zmínil bytosti s ohnivýma očima. V tu chvíli věděla, že našla zdroj, který potřebovala. Díky svému zaměstnavateli a kolegovi, zkušenému ajťákovi, si mohla být téměř stoprocentně jistá, že se jí nikdo nemůže nabourat do počítače a číst zprávy, přesto byla od toho okamžiku opatrnější a po třech týdnech komunikace George konečně přemluvila k osobnímu setkání.

Na jednu stranu tedy byla zvědavá, jaké informace jí poskytne, zároveň si ale uvědomovala, že se může během vteřiny proměnit v psychopata a vrhnout se na ni se sekáčkem na led nebo s něčím ještě horším.

„Proč je tam taková tma?“ zeptala se, když na prahu nahlédla do domu.

„V šeru nemají šanci. A nechtěl jsem na sebe zbytečně připoutat pozornost. Nevidíte na pláži toho drona?“

Rachel se ohlédla a skutečně spatřila, jak se kousek nad pobřežím vznáší malý dron. O pár metrů dál ale také viděla muže a malého chlapce s dálkovým ovládáním, nejspíš otce se synem na procházce.

Nadechla se a vešla za Georgem dovnitř. Naštěstí rozsvítil malou červenou lampičku, která věcem v místnosti dala alespoň tvar. Stůl, u něj dvě židle, polorozpadlá sedačka, televize jak z osmdesátých let a nějaké police s harampádím podél stěn.

„To je váš dům?“

Neodpověděl. Posadil se, položil ruce na stůl a čekal, až ho bude konečně následovat. Rachel se pokoušela uvolnit, jenomže čím víc myslela na to, jak se tu cítí nepříjemně, tím silnější byla její nervozita.

„Co o nich víte?“

„Otázky tady budu klást já,“ namítla Rachel, čímž ale u George vyvolala reakci, která ji polekala. Vztekle udeřil pěstí do stolu a naklonil se k ní.

„Co o nich víte? Jestli mi sama něco neřeknete, proč bych vám měl věřit?“

Dobrá, pomyslela si Rachel. Asi nezačala dobře, měla spíš u George vzbudit důvěru. Snad ještě není všechno ztraceno.

„Jeden z nich mě zachránil před sériovým vrahem, Masonem Davisem.“

George se od ní okamžitě odtáhl, otevřel pusu dokořán a bez dechu na ni zíral. Skoro se zdálo, že zkameněl, ale pak zase promluvil.

„Takže jste to opravdu vy, Rachel Adamsová, jediná přeživší.“

„Ano.“

„A tvrdíte, že vás… Že vás zachránili oni?“

„Byl jenom jeden,“ upřesnila.

„Co jste cítila? A co všechno jste viděla?“

Slyšela, jak vzrušeně dýchá, jako by mu nabízela možnost nahlédnout do zakázaného území. Může mu to říct, nebo aspoň něco z toho? Co když nakonec neexistuje žádný George H., co když je jen nástrojem Hillové, nebo dokonce samotných federálů?

Musí to risknout. Jinak se nedozví žádné podstatné informace – a George jí přece tvrdil, že je na dobré stopě, jak je najít.

„Ve tmě jsem jen letmo viděla obrys jeho těla. Začalo mě obklopovat horko, jak se přibližoval, a pak, když se střetnul s Davisem, jeho oči začaly žhnout. Jako by měl místo očních jamek samotné peklo.“

Teď George pro změnu přestal dýchat úplně. Rachel netušila, co se v něm odehrává, zda je tak uchvácený tím, co mu řekla, nebo zvažuje, jestli mu říká pravdu. V domě bylo příšerné vedro, až cítila, jak jí pot stéká po celém těle.

„Zachránil vás,“ zašeptal George, pak se sehnul pod stůl, z tašky vyndal jakési ohmatané desky a sáhnul na zeď, aby rozsvítil další lampičku, tentokrát s klasickou bílou žárovkou. Rachel to udivilo, přece se světla obával, ale raději se to rozhodla nekomentovat. Aspoň z ní spadlo napětí, když George otevřel desky a začal s ní komunikovat. Uvěřil jí. A to mu ani nemusela sdělit žádné zásadní podrobnosti. Kdyby byla na jeho místě, požadovala by mnohem víc detailů.

„Tohle jsou první informace.“ Ukázal jí list ze starého policejního spisu. Jak Rachel pochopila, jednalo se o část svědectví ženy, kterou přízrak zachránil před znásilněním. Vylíčila ho skoro stejně jako Rachel. Jenomže podle záznamu žena následujícího rána všechno popřela, na nic se nepamatovala a tvrdila, že se musí jednat o omyl. Přitom téměř přesně popsala muže, který ji napadl a nejspíš by ji zavraždil stejně jako svých předchozích devět obětí. Ona jediná přežila, ona jediná by ho dokázala usvědčit, díky ní by ho mohli dopadnout, protože tušili, o koho jde. Jenomže bez jejího svědectví nezmohli nic. A jak se ukázalo následující den, podezřelý zmizel beze stopy, navždy…

Na dalších listech se výpovědi víceméně opakovaly. Jedinou výjimku tvořila zpráva očitého svědka vraždy. Ten se však v minulosti léčil z drogové závislosti a policie jeho tvrzení označila za značně nedůvěryhodné.

„Říkal jste, že máte i něco nového,“ podotkla Rachel, když si prohlížela asi desátý dokument. Ne že by to nebylo zajímavé, ale potřebovala se soustředit na přítomnost, potřebovala je najít.

„Vím, kde na ně můžete narazit.“

Rachel projelo vzrušení. Napětím už ani nevnímala, jaké je v místnosti horko, jak se jí na tělo lepí oblečení a jak se jí v uzavřeném prostoru těžce dýchá.

„Kde?“

George jí neuvěřitelně zvýšil tlak, jak se zase odmlčel. Jenomže na něho nemohla jít tvrdě. To by ještě tak scházelo, aby se zablokoval, když je má skoro na dosah.

„Vím, že v Evropě řádí sériový vrah. Policie je bezradná a do médií pronikly detaily, které měly zůstat utajeny kvůli vyšetřování. Za poslední dva měsíce zmizelo už jedenáct mladých žen. A v řece z nich zatím našli jen kusy.“

„V jaké zemi?“

„V Polsku.“

„Kde to, zatraceně, je?“

„Vedle Německa. Jestli je chcete najít, měla byste vyrazit co nejdřív. Je to pořádná dálka. A nezapomeňte, co jste mi slíbila.“

Rachel polkla. Ano, slíbila by mu bývala cokoliv, když ho potřebovala vylákat na schůzku a zjistit, co všechno vlastně ví.

„Podívejte se, nebude bezpečné…“

„Měla byste vážit slova, Rachel Adamsová. Mohl bych si popovídat s jednou osobou, kterou velice zajímáte, a utrousit pár vět o tom, co všechno jsem vám pomohl zjistit.“

Parchante, pomyslela si Rachel. Co s ním teď nadělá, když ji drží v šachu? Nezbude jí nic jiného než ho vzít s sebou.

„A taky jste slíbila, že zaplatíte veškeré výlohy.“

Rachel zavrtěla hlavou. „Uvědomujete si, jak moc je to riskantní? Jak moc se budeme muset přiblížit, abychom je našli?“

„A to je na tom to vzrušující,“ pousmál se George a Rachel v ten okamžik připadal jako malé dítě, které se těší do Disneylandu. No nic, zkrátka dodrží dohodu, nějak si s ním už později poradí.

„Pojedu si zabalit, sejdeme se na letišti a…“

„Ne,“ přerušil ji. „Odteď se už od sebe nehneme. Nejsem takový pitomec, nepodaří se vám vycestovat beze mě.“

Rachel zkřivila koutek úst. „Fajn. Pokud máte sbaleno, tak…“

„Všechno, co potřebuju, mám tady,“ zaťukal si prstem na čelo a následoval Rachel k autu.

Cesta k domu u jezera plynula rychle. Žádná zbytečná objížďka, žádná bývalá agentka, která by se na ni lepila. Rachel ovšem nepochybovala, že se Hillová zase objeví. A až zjistí, že odletěla do Evropy, vzburcuje kvůli tomu všechny federály a možná se jí dostane konečně i uznání, že její instinkty nelhaly.

Rachel nechala George v kuchyni a šla si rychle sbalit alespoň jednu tašku. Pak si na internetu vyhledala časy odletů. Trochu jí vyrazilo dech, že na cestě stráví víc než den. Nejbližší let z Monterey našla až v šest hodin ráno, celkem dvě mezipřistání. První v Los Angeles, kde stráví přes osm hodin čekáním na spoj do Moskvy. A tam budou mít zase prodlevu při přestupu na let do Varšavy. Uvažovala, že by mohli do LA dojet autem, ale ani potom by se nevyhnuli tvrdnutí na letišti.

Zarezervovala dvě letenky a vrátila se do kuchyně.

George tam nebyl. To však nebylo jediné, co ji zarazilo. Proč je všude rozsvíceno? A proč to vypadá, jako by venku byla tma?

Zmateně se otočila ke vchodovým dveřím. Je blázen? To už jí vážně ze všeho hráblo?

„Georgi?“ zavolala. Neozýval se. V domě vládlo naprosté ticho.

To není možné, nemohla přece ztratit pojem o čase, to by bylo šílené. Automaticky nahmatala spínač venkovního světla a otevřela dveře.

Zalapala po dechu. Nad dvěma lidskými těly spatřila osm přízraků. Vznášely se asi třicet čísel nad zemí a kolem těl vytvořily kruh. Neviděla jejich oči, hlavy měly skloněné k ležícím tělům, z nichž vycházelo jasné zelené světlo, které přízraky pohlcovaly.

Oni z nich čerpají energii, uvědomila si šokovaně a mimoděk vykřikla.

Kapitola 2.

O rok dříve

Rachel Adamsová se probudila v domě u jezera. Ležela na posteli, oblečená jako ve chvíli, kdy se jí Charlie pokusil vymazat vzpomínky. Cítila na levém prsteníčku zásnubní prsten a stále také řezné rány od skalpelu, který vedla duše Masona Davise. Jenomže na rukou neměla jediný steh, jedinou jizvu.

„Jsi v pořádku, Rachel?“ ozvala se za dveřmi její matka a pro jistotu ještě zaklepala, než stiskla kliku a vstoupila.

„Křičela jsi.“ Maggie Adamsová přistoupila k dceři, odhrnula přikrývku kousek stranou a posadila se k ní. Starostlivě si Rachel prohlížela a přiložila jí ruku na čelo.

„Teplotu nemáš.“

„Jen se mi asi něco zdálo,“ řekla Rachel a několikrát rychle zamrkala, protože jí zničehonic začaly slzet oči.

„Když tě Charlie přinesl, byli jsme překvapení. Netušili jsme, že jste tady – proč jste nezavolali, nebo… Vždyť jste mohli z Edmontonu vyrazit rovnou s námi. Nechápu, proč…“

„Charlie mě sem přinesl?“ přerušila ji Rachel s podivem, shrnula ze sebe tenkou deku a posadila se. Cítila se dost zvláštně. Ne že by se jí točila hlava, nebo jí bylo třeba špatně od žaludku, ale vnímala se jinak, jako by se něco v ní změnilo.

„Ano, před několika hodinami. Říkal, že jste oslavovali a trochu jste to přehnali. Omlouval se, že tě víc nehlídal.“

„Promiň, já ničemu nerozumím.“ Vstala a přešla po místnosti. Nechápala, co se tu děje, proč ji sem Charlie přivezl, proč na něj nezapomněla, proč si pamatuje každou minutu, kterou spolu strávili.

„Měla bys být s pitím opatrná. Přinesu ti vodu a prášek.“

Rachel automaticky přikývla a byla vděčná, když matka odešla.

Otevřela okno s výhledem na jezero, potřebovala se nadechnout čerstvého vzduchu. Opřela se o parapet, zavřela oči a snažila se uklidnit mysl, která začínala panikařit.

Charlie jí měl vymazat všechny vzpomínky, neměla se na něho vůbec pamatovat. Neměla také vědět nic o Johnovi a Richardovi, o přízracích a jejich poslání, o tom, co se stalo Charliemu, když prohrál boj s Davisem.

Bože můj. Jak je možné, že se to nepovedlo?

Ale počkat, tohle je přece skvělé... Jenomže neříkali, že jí musí vymazat paměť kvůli její bezpečnosti? Nebude jí hrozit smrt na každém kroku, když jí zůstaly všechny vzpomínky?

Charlie se vrátil nejen proto, aby lovil zatracené duše, měl také napravit Johnovu chybu – to, že Rachel prozradil informace o přízracích.

Co se pokazilo? Udělal to Charlie záměrně? Nechal jí veškeré vzpomínky? Nebo celý proces zkrátka jen nezvládl dokončit?

Ať je to jakkoliv, hrozí jí smrt. Tělem se jí pomalu rozléval strach. Potřebovala se dostat zpátky do srubu, promluvit si s Charliem i Johnem. Jenomže když tam o půl hodiny později dorazila autem, které si vypůjčila od otce, zjistila, že je prázdný.

Veškeré zařízení zmizelo. Stála jen uprostřed holých stěn. Nechápala, kam se všechno mohlo podít za tak krátkou dobu, než jí došlo, že přece nemá co do činění se smrtelníky.

Prošla místnosti, ošetřovnu, ale po přízracích nezůstalo nic.

Sedla si venku na terasu a čekala. Hodiny ubíhaly nesnesitelně pomalu, neměla s sebou ani trochu vody a ani mobil, aby mohla zavolat rodičům, ať ji dnes už nečekají.

Les byl tichý. Vládl tu dokonalý klid, který nenarušovalo ani šumění větru ve větvích, přitom kus před sebou Rachel viděla, jak se ostatní stromy v jeho poryvech vlní. Nad ní a kolem ní tak panovala skoro až disharmonie. Jako kdyby se ocitla pod nějakou kupolí.

Jak se zvolna blížila noc, její oči uvykaly na temnotu, přizpůsobovaly se jí. Až ji samotnou překvapilo, jak dokonale po setmění vidí. Každý strom, každou větev, každý list… Postavila se a prošla se kolem. Zdálo se, jako by před každý její krok dopadala jakási zář podobná dennímu světlu, až na to, že byla zbarvena domodra. Periferně kolem sebe vnímala temnotu, ovšem jakmile se zaměřila na nějaký bod, viděla každý jeho detail, odhalila každou překážku, která ji od něj dělila.

Tohle přece není normální, takhle žádný člověk nevidí, opakovala si Rachel v duchu. Měla pocit, že se kolem ní rozprostírá nadpřirozená záře, určená zcela a pouze jen jí.

Tma pro ni během dalších desítek minut začala znamenat nové bezpečí. A v ten okamžik ji to poprvé napadlo.

Co když je také přízrak? Co když se něco pokazilo a ona při Charlieho pokusu vymazat jí paměť zemřela? Jak jinak si má vysvětlit, že jizvy po řezných ranách neexistují, že už je dokonce vůbec nevnímá?

Přejel jí mráz po zádech. Je mrtvá? Pak by to ale musela vědět, musela by mít další schopnosti přízraků. Znala by myšlenky lidí, dokázala by se přemístit z místa na místo. Jenomže jak? Stačilo by jen pomyslet na dům u jezera a představit si v něm sebe samu?

Ne, takhle to určitě nefunguje, protože když to zkusila, nedělo se nic. Pořád stála nedaleko srubu a nad ní se rozprostíraly koruny stromů, přes které tu a tam prosvítala obloha posetá hvězdami.

Ze zamyšlení ji vyrušil hluk. Trhla sebou a prudce se nadechla, když se dveře srubu náhle rozlétly.

Někdo tady je s ní.

Zvolna se ke srubu vydala. Našlapovala obezřetně, aby nadělala co nejméně hluku a praskot lámajících se větviček, jimiž byla země doslova posetá, ji neprozradil.

Mohli by to být oni? Vrátil se sem Charlie, aby se ujistil, že je v pořádku, že se všechno stalo podle plánu a ztráta paměti jí nezpůsobila žádné vážné vedlejší účinky?

Chtěla už zavolat jeho jméno, ale zarazila se. Neví, kdo to může být. Přece existují i jiné přízraky a běsnící duše, jako byla ta Masona Davise. Možná ji hledají, možná už vědí, že si pořád na všechno vzpomíná…

Zastavila se. Nevěděla, jestli je rozumné jít dál a vydat se všanc někomu, kdo klidně může být její nepřítel.

Pokud by však byla přízrak, věděla by o nějakém dalším, obzvlášť v tak těsné blízkosti. A věděla by, co tady pohledává. Sdílejí si přece vzájemně myšlenky.

Ať už se tu děje cokoliv – jedno může vyloučit. Není přízrak. Nezemřela a nevrátila se mezi živé, aby svět očistila od černých duší.

Možná bude moudřejší, když to prostě teď vzdá, nasedne do auta a co největší rychlostí se vrátí domů.

Očima hledala svůj vůz, když se zevnitř srubu začal ozývat strašný lomoz. Jako kdyby někdo popadl sekeru a všechno se tam snažil zničit.

A pak se noc ponořila znovu do ticha, dveře srubu se zlehka otevřely a ona ho spatřila. Jenomže jinak, než tomu bylo doposud.

Dřív ve tmě viděla Johnův obrys, jeho žhnoucí oči, když jeho emoce zintenzivněly. Nic víc.

Ale nyní, když měla schopnost vidět i v noci, odhalila mnohem víc.

Zůstala stát jako přikovaná.

Přízrak měl tvar lidského těla, které vypadalo skoro jako z masa a kostí. Na obou pažích a části hrudníku si však všimla mnoha výrůstků, které pulzovaly. Jako kdyby mu pod kůží narostly nádory, ve kterých bila srdce. Srdce jeho obětí.

Rachel se zvedl žaludek. Přitiskla si dlaň na ústa a ve chvíli, kdy se přízrak zadíval jejím směrem, si na ně položila i druhou ruku.

Několik metrů od ní stál Mason Davis.

Rozhlížel se kolem, nasával vzduch, jako to dělají psi větřící lákavý pach, a pak se přemístil k jejímu vozu. Během zlomku vteřiny stál u auta a obcházel ho. Nahlížel dovnitř, opět se snažil zachytit nějakou vůni a pak vztekle zařval, když ji neodhalil.

Rachel se chvěla strachy.

Byl zpátky. Už zase. A tentokrát je na něj úplně sama.

Mířil k ní, rázným krokem, z něhož by mohla vyvodit, že už o ní konečně ví, ale on… Prošel skrze ni. Jako kdyby tam vůbec nestála, jako kdyby neexistovala.

Rachel zalapala po dechu, když se jejich těla na chvíli spojila. Byl to tak šokující moment, že tomu nemohla uvěřit. Tohle se přece neděje. Nemůže se to dít! Je živá! Živá!

Mason Davis se zarazil. Otočil se k místu, kde se s Rachel střetli, a pozorně se rozhlížel kolem. I on to zřejmě pocítil, i když ji jinak žádným smyslem nedokázal zachytit.

A pak zmizel, jako lusknutím prstů.

Rachel se konečně uvolnila a zalapala po dechu. Věděla, že se musí uklidnit, ale bylo snadnější na to myslet než to uskutečnit.

Jak je možné, že se ten parchant vrátil? Byla svědkem, jak ho John pohltil, jak se jeho žebra trhají, jak pohlcují Masonovu duši a…

A vtom jí to došlo.

Tohle celé je jenom zlý sen. Možná na ni ještě pořád působí Charlie, možná se ještě neprobrala potom, co jí vymazal paměť. Hraje si s ní její vlastní noční můra.

Tak se probuď, probuď se, opakovala si v duchu.

Jenomže Rachel nesnila, a sama to moc dobře věděla. Znala své sny, ty zlé i dobré, a věděla, že takhle nefungují.

Možná teď není důležitý Mason Davis, spíš ona sama. Co to s ní Charlie provedl? Proč byla pro Davise neviditelná? Nějakým způsobem o ní věděl, o tom byla skálopevně přesvědčená, zároveň ji však nemohl spatřit, ublížit jí.

Vyrazila do srubu a začala volat jejich jména. Doufala, že ji alespoň jeden z nich uslyší, že přijdou, ať už jsou kdekoliv.

Po půl hodině se vzdala. Je tu sama. Charlie, John i Richard jsou pryč.

Posadila se na zem pod okno a přitáhla si kolena k hrudi. Připadalo jí, jako kdyby měla v hlavě prázdno, mozek přestal fungovat tak, jak byla zvyklá. Po tom šoku si zřejmě odjel na dovolenou a nechal ji v tom samotnou.

Ale Rachel potřebovala přemýšlet. Musí přijít na to, jak se s Charliem spojit, zjistit, co s ní udělal, nebo kde se to zkrátka pokazilo.

Proč je Davis zpátky? Proč nehnije v pekle, kam ho John poslal? Pokud je tak snadné dostat se odtamtud zpátky, co se, proboha, bude dít dál? Davis to dokázal už dvakrát. Poprvé mu to trvalo třináct let, nyní sotva pár hodin...

Jestli jsou všechny běsnící duše vězněny v pekle a jedna z nich našla dokonalou skulinu, jak se vrátit zpět v mnohem mocnější a děsivější podobě, jak dlouho to potrvá ostatním? Nechtěla si ani představit, jaké následky by měl únik všech těch maniaků z pekla. Nikdo by se proti nim nedokázal bránit a…

Vstala. Jakmile se jí ta myšlenka usadila v hlavě, připadala jí čím dál skutečnější. Každým dalším okamžikem se utvrzovala, že taková teorie není vůbec šílená, že je celkem reálná a že to, co se jí děje, má možná dobré důvody, i když zatím netuší jaké.

Mohl se Charlie vrátit do Edmontonu? Mohla by ho zastihnout tam? Co kdyby mu jednoduše zkusila zavolat na mobil? Sakra… Nejspíš bude někde v domě u jezera, pokud ho Charlie přinesl spolu s ní.

Dobře, udělá to takhle. Pojede domů a zavolá Charliemu. I kdyby svůj mobil nenašla, číslo na jejího snoubence budou mít určitě rodiče.

Vyšla ze srubu a na krátký okamžik se ještě zastavila. Bylo fascinující, jak teď její oči fungovaly ve tmě. Nikde na ni nemohlo číhat nebezpečí, okamžitě by ho odhalila.

Nasedla do auta, popojela ke srubu, kde se otočila a rozjela se k hlavní silnici.

Jakmile vpadla do domu, z kuchyně vyhlédla matka. Ruce si utírala do papírového ubrousku, vrtěla rozčileně hlavou.

„Konečně jsi tady! Víš, jaký jsme o tebe měli strach?!“

Rachel ji zadržela gestem ruky. Neměla teď čas ani náladu cokoliv vysvětlovat. Vyběhla schody do svého pokoje a okamžitě začala hledat mobil. Dívala se snad do všech koutů místnosti, pod polštář i pod postel, ale nikde nebyl.

„Co vyvádíš, Rachel? Zní to, jako bys převracela dům naruby,“ křikla Maggie, která ji následovala.

„Nevidělas můj mobil?“ zeptala se Rachel, když se zvedla z podlahy a zhluboka se nadechla. Byla nervózní. Potřebovala se spojit s Charliem nebo Johnem, ale stále víc se obávala, že se jí to nepodaří. Prostě to nějak instinktivně věděla.

„Ano, Charlie ho nechal v chodbě na poličce, málem s ním odešel.“

Rachel nečekala ani vteřinu. Rozběhla se zase dolů, popadla mobil a přejela prstem po displeji.

Zatraceně! Byl vybitý.

„Tati?“ zavolala. Potřebovala, aby jí půjčil svůj telefon. „Tati?“ Zamířila rovnou do pracovny, kde se otec tentokrát neskláněl nad aktuálním případem, ale popíjel whisky. Seděl v koženém křesle ve svých obnošených kalhotách a modrém tričku s límečkem, a když se na Rachel podíval, všimla si v jeho očích výčitek.

„Co tady s Charliem děláte? Proč tě přivezl v tak hrozném stavu a odjel, jako by mu snad šlo o život? A kam jsi na celý den zmizela, Rachel?!“

Dobře, ano, naprosto otce chápala, jenomže na otázky a případná kázání si vážně nevybral nejvhodnější čas. Rodiče měla ráda a respektovala je, ale v tuhle chvíli jí prostě musí dát prostor a věřit, že jim později všechno vysvětlí.

„No tak, Rachel. Ven s tím.“

„Potřebuju tvůj mobil, tati.“ Vyrazila rovnou k jeho pracovnímu stolu posetému složkami případů a vzala si ho. „Pak ti ho vrátím.“

Přístroj vyžadoval přístupové heslo, a byť byl její otec jedničkou mezi kalifornskými rozvodovými právníky, s moderními technologiemi si příliš nerozuměl. Číselné kódy pro zabezpečení domu i kanceláře byly shodné – v obou případech datum Rachelina narození. Použila tedy to samé i pro telefon, vyhledala Charlieho v kontaktech a za pár sekund už netrpělivě čekala na vyzváněcí tón.

Chvíli jí odpovídalo jen ticho. Teprve pak se spustila smyčka, na které jí ženský hlas stále dokola oznamoval, že volané číslo bylo zrušeno.

Rachel zavěsila. Proč by si Charlie rušil číslo? Proč? Napadlo ji, jestli otec nemá v seznamu uloženého i Johna Scotta. Zadala část jeho příjmení do vyhledávání a hned se dočkala pozitivního výsledku. Ani jeho číslo však neexistovalo.

„Tohle už vážně přeháníš, Rachel. Okamžitě mi ten mobil vrať.“

Rachel zvedla oči k rozčilenému otci, který k ní natahoval ruku a netrpělivě u toho ještě pohyboval prsty.

„Proč by to dělali?“

„Proč by dělali co, Rachel?“

„Pokud jsem si neměla nic pamatovat, nemohli se přece bát, že bych se je pokoušela kontaktovat. Vůbec tomu nerozumím.“

„Bereš drogy?“

Rachel se na otce nechápavě podívala. „Cože?“

„Ptám se tě naposledy – bereš drogy?“

Asi i chápala, proč otce něco takového napadlo. Jenomže ji přece znal. Její studia ve Washingtonu proběhla bez jakýchkoliv excesů. Nevyzkoušela ani marihuanu. Až po příjezdu do Edmontonu, a kvůli pocitu zmařené kariéry, se začala kamarádit s whisky.

Maggie přešla k manželovi a starostlivě si ji prohlížela.

„Něco se na tobě změnilo, zlato. Nevím co, ale vypadáš jinak, než když jsme se viděli v Edmontonu na tvých narozeninách a zásnubách. A to je prakticky pár dní, vždyť jsme se sotva vrátili. Že mám pravdu, Conore?“

Rachel netrpělivě mávla rukou. Potřebuje řešit důležitější věci.

„Když mě Charlie přivezl, neříkal, kam jede? Neměli jste mi třeba něco vyřídit?“

Maggie se zamračila. „Ne, jak už jsem povídala. Jen že jste oslavovali a… Potřeboval prostě ještě něco vyřídit, měl dost naspěch.“

„Neříkal co?“

„Asi bych si to ani nepamatovala, zlato. Jak jsem tě viděla v jeho náručí, dostala jsem okamžitě strach. Netušila jsem, že jsi jen opilá…“

„Nebyla jsem opilá!“ vyštěkla Rachel. Zatraceně. Co bude dělat teď? Zavolá do Edmontonu? Spojí se s někým v redakci Charlieho týdeníku Our Time a pokusí se na něho získat nový kontakt – jestli vůbec nějaký existuje?

Ano, to bude možná ta nejlepší cesta, kterou se teď může vydat. Jestli to v kanceláři zvedne Patricia, snad bude mít na Charlieho spojení.

„Ale vypadala jsi tak,“ vložil se do jejich debaty opět otec.

„Možná Rachel nelže, Conore. Nevím, jak ty, ale já si vážně nevybavuju, že bych cítila alkohol.“

„Potřebuju si půjčit vaši nabíječku,“ přerušila je oba Rachel a čekala, až ji nasměrují k místu, kde ji najde.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Rachel se k nim s nepříjemným tušením otočila.

„Kdo to může být, v tuhle hodinu?“ podivila se Maggie a šla otevřít. Rachel ji chtěla zarazit, ale bylo příliš pozdě.

„Dobrý večer, madam. Hledám vaši dceru, Rachel Adamsovou. A jak vidím, jsem konečně u cíle.“

Rachel v duchu zaklela. Tohle jí ještě scházelo. John s Richardem se přece měli o Hillovou a její tým postarat! Tak co dělá tady?!

Musí se jí zbavit. A nejlépe tak, že tu ztrátu paměti bude aspoň předstírat. Tím pro sebe získá trochu času navíc.

„Kdo jste?“ zeptala se Rachel.

Agentka Hillová přimhouřila oči a vytáhla odznak.

Co rodiče, napadlo Rachel. Oba jsou právníci a jistě budou rádi napomáhat federálnímu vyšetřování. A jí to všechno jenom sebere čas potřebný k tomu, aby našla Charlieho.

„Nevím, co se tady děje, Rachel. A už vůbec netuším, co se odehrálo včera v lese, ale jedno vím jistě. Všechno má na svědomí váš přítel Charlie Parker.“

„Charlie Parker?“ podivil se Conor Adams a obrátil se k dceři. „O nikom takovém jsi nám nikdy neřekla. Odkdy máš vůbec přítele?“

Kapitola 3.

Současnost

Rachel se obávala, že na sebe výkřikem okamžitě upoutala pozornost všech osmi zběsilých duší, ale nestalo se tak. Byla pro ně stejně neviditelná jako pro Masona Davise tehdy u srubu. I kdyby stály přímo vedle ní, nezaregistrovaly by ji.

Nadechla se a v tu chvíli přízraky zmizely. Zelený opar nad těly George H. a Hillové se zvolna rozplynul, nezbyla po něm žádná stopa.

Vrhla se k nim, třeba jim ještě dokáže zachránit život. Jenomže v okamžiku, kdy spatřila jejich bledé a strachem zkřivené tváře, věděla, že je po všem. Připadalo jí, jako kdyby z nich přízraky vysály veškerou krev a energii.

Udělala první, co ji napadlo. Vytáhla z kapsy mobil a vytočila přímé číslo na šerifa Kurtise Frosta.

„Děje se něco, Rachel?“ ozval se hned po druhém zazvonění.

„Musíš sem hned přijet, Kurtisi.“ Nedala mu šanci reagovat, zavěsila. Neměla zatím ponětí, jak mu to vysvětlí. Před domem má dvě mrtvá těla – jedno patří muži, se kterým se dnes setkala v Monterey a který měl v oblibě konspirační teorie, druhé Hillové, což je ten největší problém.

Zašla do domu a z botníku popadla krabičku cigaret. Vrátila se ven, zapálila si a dlouze potáhla.

Nechápala, co se tu vlastně stalo. Proč se posunul čas, a hlavně jak. Proč jsou Hillová a George mrtví, když přízraky šly určitě jen a jen po ní?

Kdo, zatraceně, jsou? Přízraky, takové jako John a… Charlie, nebo zběsilé duše uprchlé z pekla, stejně jako Mason Davis? Jak by ale mohlo tolik zběsilých duší uniknout, posednout lidské tělo, s pádem soumraku se odhmotnit, spojit se a zabít George a Hillovou? Co se tu, sakra, děje? Mají o tom John s Charliem vůbec nějaké tušení?

Rachel si právě zapálila druhou cigaretu, když zahlédla světla přibližujícího se vozu. Kurtis si tedy pospíšil.

Odhodila cigaretu na zem, zamáčkla ji botou a vyšla mu naproti. Pořád ještě nevěděla, co mu vlastně řekne. Možná pravdu. Ať už zvolí cokoliv, stejně jí asi neuvěří a na seznamu podezřelých zaujme výsostné postavení.

Počkala, až Kurtis zaparkuje vedle jejího černého SUV a vystoupí.

„Zase tě obtěžuje Hillová?“ zeptal se a rozhlédl se kolem.

„Už ani moc ne,“ utrousila Rachel potichu a zavrtěla hlavou. „Běž k zadnímu vchodu.“

Kurtis se na ni podíval se zdviženým obočím a vykročil.

„Co to… Zatraceně…“

Rachel si vzdychla, zapálila si třetí cigaretu a došla až ke Kurtisovi, který se právě snažil obětem nahmatat pulz.

„Volalas záchranku?“

„Podívej se na ně…,“ podotkla ironicky. „Ne, volala jsem jenom tobě.“

Rozčileně po ní šlehl očima. „Kdys je našla? Podle teploty, ztuhlosti a popelavě šedé kůže smrt nastala tak před čtyřmi, možná pěti hodinami.“

„Nesmysl,“ vydechla Rachel okamžitě. Teprve ve chvíli, kdy se na ni Kurtis tázavě podíval, si uvědomila, jakou udělala hloupost.

„Nemůžou tu ležet tak dlouho, přece…“ Snažila se předchozí reakci nějak vysvětlit, ale uprostřed věty se zarazila.

„Co?“

„Jsou mrtví nanejvýš čtvrt hodiny,“ řekla nakonec.

„Jak tohle můžeš vědět? Máš s tím něco společného?“

„Nechceš mi rovnou přečíst má práva?!“ vyjela na něj. „Promiň, já vím, že bych ti to všechno měla vysvětlit, jenomže nevím jak, abys mě pak nepovažoval za cvoka.“

„Tak si to srovnej v hlavě, já zatím zavolám koronera.“

Možná bude muset s pravdou ven. Ne úplnou, pochopitelně mu nemůže říct všechno, to by si na sebe rovnou mohla podepsat zatykač nebo si zařídit odvoz do blázince, ale částečně by to mohla zkusit. Vzhledem k tomu, co slyšela o jeho manželce, by mohl leccos pochopit a přijmout. Zatraceně, měla tu George a Hillovou nechat a odjet na letiště, na tohle nemá čas.

Sledovala, jak si Kurtis ukládá telefon zpět do kapsy kalhot a pomalu se k ní přibližuje. Byl vyšší než Charlie, ramena měl široká a určitě vážil kolem sto kilo. Nebyl to však žádný nevzhledný hromotluk, právě naopak. Snědou tvář měl hladce oholenou, v tmavých očích se mu zajiskřilo, když se občas usmál. To pak měl člověk pocit, jako by omládl aspoň o pět let.

„Poslouchám.“

„Chci, abys věděl, že já jsem je nezabila, Kurtisi. Nemám s jejich smrtí nic společného. Ano, víš, že mě agentka Hillová pronásledovala a doslova mi poslední rok pila krev, ale já jsem jí neublížila.“

„A ten muž, kdo je to?“

„Znám ho jako George H. Alespoň tak se podepisoval v e-mailech. Byl to můj informátor. Kvůli článkům do práce.“ Trochu sice zalhala, ale to nemůže ničemu uškodit.

„Ty vaše články o záhadách a tajemnu… Byl to konspirátor?“

„Tak nějak.“

Kurtis se podrbal ve vlasech. Otočil se k tělům a pak zase k Rachel. „Vypadají, jako by zemřeli hrůzou.“

To ses možná i trefil, pomyslela si Rachel.

„Rachel, neznáme se od včerejška, že? Jsem sice o pár let starší, ale nějakou dobu jsme spolu na škole strávili. Tak proč mi neřekneš pravdu?“

„A o čem? Nelhala bych ti, já…,“ pokoušela se hrát o čas, jenomže Kurtis byl velmi silný soupeř.

„Lžeš mi už celý rok.“

Rachel se zarazila. V ničem mu přece nelhala, ona… Aha, už začínala chápat. Ale nebude tak hloupá, aby se prozradila, dokud nemá naprostou jistotu, že oba mají na mysli totéž.

„Všechno si pamatuješ, Rachel. Z nějakého důvodu Charlieho Parkera kryješ a víš mnohem víc, než jsi při všech těch výsleších prozradila. Jsi dost dobrá, protože jsi několikrát prošla přes detektor lži, přesvědčila psychiatry i spoustu dalších lidí, že trpíš rozsáhlou amnézií. Hrál jsem s tebou tu hru, protože jsem si říkal, že pro ni musíš mít pořádně dobrý důvod, ale teď tu máme dvě mrtvá těla. Hra skončila, Rachel.“

Fajn, možná bude nejlepší vyložit karty na stůl. V nejhorším případě na ni zase budou chtít vypracovat psychiatrický posudek. Se smrtí Hillové a George ji spojit nemůžou. Dala by ruku do ohně za to, že příčinou smrti bude srdeční selhání. Na tělech se nenajdou žádné stopy násilí, nic, z čeho by mohli Rachel obvinit. Takže ať už to dopadne jakkoliv, nemůže se jí nic stát.

„Co kdybych ti řekla, že existuje další svět, mimo ten náš?“

„A tím myslíš co, Rachel?“

Nadechla se a dlouze mu pohlédla do očí. „Svět nadpřirozena. Peklo.“

Kurtis se pousmál. „Mluvíš jako má žena.“

Rachel na to nic neřekla. Zaslechla, že jeho manželka Nancy nebyla duševně v pořádku. Někteří lidé po její smrti začali vykládat, že vyvolala přízrak Krvavé Mary, a celé to nabobtnalo tím, že její otec, vlastně celá jeho rodina včetně tehdejšího šerifa Dana Simmonse, patřila mezi nejobávanější sériové vrahy Ameriky posledních desetiletí. Když Nancyina teta spáchala sebevraždu přímo před jejíma očima, nikdy se z toho nevzpamatovala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Před soumrakem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.