Assassin’s Creed Origins: Pouštní přísaha

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Oliver Bowden

Assassin’s Creed Origins: Pouštní přísaha – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Assassin‘s Creed v nakladatelství

FANTOM Print

Renesance

Bratrstvo

Tajná křížová výprava

Odhalení

Opuštěný

Černá vlajka

Jednota

Podsvětí

Kacířství

Assassin‘s Creed

Odyssey *

Assassin‘s Creed Origins

Pouštní přísaha

Assassin‘s Creed Poslední potomci

Poslední potomci *

Tomb of the Khan *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Assassin’s Creed Origins: Pouštní přísaha

Oliver Bowden

Fantom Print

2018

Copyright © 2018 Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved. Assassin’s Creed, Ubisoft and the Ubisoft logo are registered or unregistered trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries.

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-015-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8959-0 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8960-6 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poznámka překladatelky

Jelikož neexistuje žádný jednotný klíč pro transkripci staroegyptských jmen do češtiny, byly v textu ponechány anglické verze jmen původních postav románu.

Část první

1

Poušť byla pustá až na sešlý lovecký přístřešek s rovnou střechou, který narušoval obzor jako vykotlaný zub. To postačí, pomyslel si Emsaf. Uvázal svého koně ve stínu přístřešku a vešel do jeho chladného nitra, vděčný za silné hliněné stěny, které odrážely nejsilnější žár.

Uvnitř si odhalil hlavu a rozhlédl se. Moc času by na tomto místě samozřejmě strávit nechtěl – bylo holé a zapáchalo – přesto bylo ideální pro jeho plán.

A tím bylo zabíjet.

Odložil na zem svůj luk a šíp vytažený z toulce, pak obrátil pozornost k okénku obrácenému k pláni. Chvíli mžoural a studoval různé úhly, poté poklekl a prozkoumal různé linie pohledu. Nakonec se natáhl pro luk, vložil do něj šíp a zkusil zacílit.

Spokojeně vrátil zbraň na zem, snědl poslední kousek melounu, který si koupil na tržišti v Ipu, a usadil se, aby si počíhal na svoji kořist.

Zatímco čekal, přemýšlel Emsaf o své rodině v Hebenu, kterou opustil poté, co obdržel dopis z Džerteje. Jeho obsah Emsafa natolik rozrušil, že se hned pustil do balení.

„Je tu něco, co musím udělat,“ řekl pouze své manželce a synovi, „něco, co nemůže počkat. Vrátím se, jakmile to půjde. Slibuji.“

Řekl Merti, že bude pryč několik týdnů, možná i měsíců, a požádal ji, aby se postarala o výsadbu a o podupání trávy, zatímco bude pryč. Ebeho, kterému bylo teprve sedm, pověřil péčí o husy a kachny a přiměl chlapce slíbit, že pomůže matce s dobytkem a prasaty. Pevně věřil, že Ebe slib dodrží, poněvadž to byl hodný kluk, oddaný svým rodičům, a pečlivě plnil své povinnosti.

V očích se jim leskly slzy a pro Emsafu bylo nesmírně těžké zachovat klid, když s těžkým srdcem nasedal na koně. „Postarej se o matku, chlapče,“ řekl Ebemu a předstíral, že si z oka vytírá zrnko prachu.

„Dobře, tatínku,“ odvětil Ebe a třásl se mu přitom spodní ret. Emsaf a Merti si vyměnili srdceryvné úsměvy. Věděli, že tento den může nastat, přesto to pro ně byl šok.

„Pomodlete se za mě k bohům. Požádejte je, aby nás všechny chránili, dokud se nevrátím,“ pravil Emsaf, potom otočil koně a zamířil na jihozápad. Ohlédl se pouze jednou a uviděl, jak za ním jeho rodina hledí. Odchod ho bolel jako rána nožem do srdce.

Odhadoval, že cesta z Hebenu na sever mu potrvá dvanáct dnů. Vzal si s sebou jen základní proviant, jel v noci a řídil se měsícem a hvězdami. Přes den nechal koně odpočívat, spal a ukrýval se před zrádným žhavým sluncem ve stínu listnatého řečíku nebo pod přístřešky.

Jednou vstal brzy zvečera, slunce ještě stálo na obloze, a cvičené oko upřel na obzor. V dálce zaregistroval téměř neviditelné narušení žhavého oparu připomínající skvrnku na linii obzoru. Vzal to na vědomí, dál o tom však moc nepřemýšlel. Dal si ale pozor, aby dalšího dne vstal ve stejnou dobu, a v pásu světla na obzoru, na stejném místě jako včera, spatřil tečku. Nebylo pochyb o tom, že ho někdo sleduje. A co víc, ať už to byl kdokoli, ve svém řemesle se vyznal. Očividně mezi nimi udržoval konstantní odstup.

Ověřením této teorie riskoval, že pronásledovatele varuje, nebylo však zbytí. Zpomalil své tempo. Bod v žáru zůstal na místě. Cestoval přes den, třebaže musel snášet spalující slunce. Stopař udělal totéž. Jednu noc jel tryskem, hnal koně tak rychle, jak jen se odvážil. Ten, kdo ho sledoval, s tím ale počítal a napodobil ho.

Zbývala tedy jediná věc. Musel zanechat svého úkolu, alespoň dočasně, dokud si neporadí s člověkem, který mu byl v patách. Kdy se pronásledovatel pustil po jeho stopách? Emsaf byl sám zkušený zvěd a dával si dobrý pozor.

Dobře, řekl si. Přemýšlej. Přízrak zahlédl pátého dne na cestě, což bylo povzbudivé, znamenalo to totiž, že Merti a Ebe jsou v bezpečí. Dokud se ten člověk, ať už to byl kdokoli, bude držet dál od jeho domova, bude to dobré. Teď jen musel svého stopaře vylákat ven.

Kousek od Ipu narazil Emsaf na osadu. Kupci si tu postavili stánky a prodávali oleje, látky, čočku a fazole ve velkých nádobách. Mnozí tudy jen projížděli a jemu se podařilo najít jednoho, který mířil do Théb, a nabídl mu peníze za předání zprávy s ujištěním, že po splnění úkolu dostane víc. Emsaf si doplnil zásoby, dlouho se však nezdržel. Farmáři, kteří tudy táhli s voly, mu připomněli Merti a Ebeho a on ucítil bodnutí stesku po domově. Přebrodil se na druhý břeh Nilu, do Západní pouště, svého pronásledovatele táhl za sebou a plánoval další krok.

O dvě noci později objevil na pláni lovecký přístřešek a rozhodl se, že je to ideální místo pro nastražení léčky.

A opravdu, nyní měl svůj cíl na dohled – osamělou postavu na koni, která se v dálce vyloupla ze žhavého oparu. Emsaf poděkoval bohům za to, že má slunce v zádech, vložil šíp do luku a zacílil. Všiml si stejného, nyní už povědomého střihu pláštěnky jezdce a barvy jeho koně.

Byl čas.

Emsaf se zhluboka nadechl, nespouštěl oči ze své kořisti a mířil na ni velmi dlouhou dobu, tak se mu to aspoň zdálo. Musel vystřelit dřív, než se mu začnou třást svaly a ztratí přesnou mušku. Musel to hned teď ukončit.

Rozevřel prsty na pravé ruce.

Jeho šíp si našel svůj cíl. Jezdec v dálce spadl z koně a přistál v oblaku prachu na zemi. Emsaf vložil do luku druhý šíp, připravil se znovu vystřelit, kdyby bylo potřeba, a sledoval, jestli na těle neobjeví nějaké známky života.

Neobjevil.

2

O dva týdny dřív

Zabiják se probudil za úsvitu, těsně předtím, než vycházející slunce proniklo plentami a sežehlo mu oči bílým ohněm. Jeho dům se zakrátko zahřeje, když se ale oblékl a pak stáhl z lůžka plášť a zabalil se do něj, všiml si, že ticho je prodchnuto ostrým chladem.

V další místnosti si připravil poslední zbytky chleba a ovoce, pomalu, zahloubaně pojedl a pročistil si hlavu, aby se připravil na úkol, který ho čekal. Bylo tomu už dlouho, jeho mysl a tělo však byly připraveny – jeho čepele nabroušeny.

Když dojedl, učinil poslední přípravy a zkontroloval mapy. V bronzovém zrcadle, s jehož pomocí si nanesl pod oči uhel, aby se mu na slunci neleskly, pozoroval změť jizev na jedné straně své tváře.

Přemýšlel, jestli se na něj Eset, Hór a Anup usmějí.

Čas ukáže.

Trvalo tři dny a tři noci, než dorazil k farmářské usedlosti u Hebenu, ke shluku budov v písku s ohradami pro dobytek a rozvěšeným bíle zářícím prádlem. Byl si jist, že ho zvlněný terén dobře schová, proto se zastavil u několika palem a ve stínu jedné z nich uvázal svého koně. Pak z brašen vytáhl měch s vodou, zkontroloval pozici slunce a dal si dobrý pozor, aby ho měl v zádech, když vyrazil vpřed, našel si vhodnou prohlubeň v písku a zahrabal se v ní. Zakryl se pláštěm a čekal.

Tam. U usedlosti. Pohyb. Muž, ne, žena se vydala k sakii. Nesla velké vědro a zabiják přimhouřil oči, když si všiml její chůze, úsporné a odměřené. Sledoval, jak naplnila vědro, postavila ho na okraj studny a pak tam nějaký čas stála s rukama v bok. Po chvíli přiložila ruce k ústům a zavolala jméno, které se neslo v mírném vánku.

Ebe!

Jeho cíl se jmenoval Emsaf a byl někde jinde – možná ve městě, možná se někde z dohledu staral o úrodu anebo nebyl vůbec doma. U usedlosti se objevil chlapec. Nebylo pochyb o tom, že to je Ebe. Zabiják sledoval, jak se ti dva pustili do práce, sundali z okraje studny další vědro a obě odnesli zpátky k usedlosti. Menšími kotlíky naplnili koryta zvířectvu. Kozy sklonily hlavy a pustily se do pití. Pozorovatel na pláni je napodobil.

Zůstal v prohlubni, dokud se neujistil, že Emsaf je pryč, že uvnitř domu jsou pouze žena a chlapec, potom se zvedl do dřepu a sprintem se rozběhl vpřed. K usedlosti dorazil udýchaný a zády se přitiskl ke zdi z hliněných cihel. Skrz okno obrácené dozadu slyšel, jak matka a syn jedí. Zachytil slovo „otec“. Matka odpověděla, že „bude brzy zpátky“.

Zabiják zavřel oči a přemýšlel. Byl to zádrhel – malý, přesto zádrhel. Že by Emsafa varovali?

Ne. Ne před jeho příchodem. Kdyby tomu tak bylo, Emsaf by zůstal a chránil rodinu. Nějaký vzkaz ale obdržet musel. Spěchal varovat ostatní, nebo splnit nějaký úkol? Zjistí to, až ho dohoní, řekl si a prozatím tu věc pustil z mysli.

Teď šlo o čas. Záleželo pouze na čase. Čas byl jeho nepřítel.

Vyklouzl ze sandálů, písek pod jeho chodidly byl horký, když se plížil kolem usedlosti a shýbal se pod okny, až se dostal k hlavnímu vchodu. Tam zaujal pozici u dveří, přitiskl se ke stěně a bedlivě naslouchal, aby odhadl pozici chlapce k jeho matce. Zpoza opasku vytáhl nůž a kožený provázek, který visel z jílce, si omotal kolem zápěstí.

Čekal. Počítal kroky.

Teď.

Protáhl se plentou rychle dovnitř, popadl ženu zezadu a přiložil jí nůž na krk. Během několika vteřin bylo po všem.

Ebe na opačné straně místnosti něco uslyšel, a když se otočil, spatřil muže se zjizvenou tváří, jak drží jeho matce na krku nůž. Chlapec měl pocuchané vlasy a oči vytřeštěné překvapením a strachem. V jedné ruce držel talíř, na kterém ležel nůž, a očima těkal po místnosti.

„Nikomu se nemusí nic stát,“ řekl zabiják. Byla to lež. Ženě se zadrhl dech v hrdle. „Chlapče, odlož ten talíř a lehni si na břicho.“

„Nedělej to, Ebe,“ poručila žena napjatým, odhodlaným hlasem.

„Nehraji žádné hry,“ varoval a zaryl jí čepel do kůže, aby svá slova zdůraznil. Z rány vytryskla krev a stekla zabijákovi na zápěstí.

„Odlož ten talíř,“ zopakoval.

„Pamatuj, co říkal tatínek,“ zasípala žena. „Uteč, Ebe. Uteč oknem. Můžeš mu utéct. Bude mít koně. Najdi ho a běž.“ Zvedla ruce, aby se chytila jeho paže.

Zabiják zavrtěl hlavou. „Jeden krok a podříznu ji. Teď udělej, co jsem řekl.“

Následující události se seběhly velmi rychle: Ebe trhl zápěstím, zahodil talíř a ten se roztříštil o kámen. V druhé ruce se mu objevil nůž, který držel mezi ukazovákem a palcem. Opět trhl zápěstím a nůž vylétl zabijákovým směrem ve stejnou chvíli, kdy se chlapcova matka zkroutila a zakousla se útočníkovi do paže.

Chlapec mířil dobře, zabiják však uhnul a čepel ho tak skoro úplně minula, na rameni mu zanechala sotva škrábnutí. Chlapcova matka ho jednou, dvakrát nabrala loktem do žeber. Byly to tvrdé, nacvičené údery. I ona měla výcvik. Nyní už neměl na vybranou a musel se obou zbavit. Rozhodl se rychle. Když se ho pokusila udeřit potřetí, podřízl jí krk, pak stejným pohybem mrštil dýkou po chlapci, který se vrhl vpřed, aby matce pomohl.

Chlapec byl blízko. Zabiják mířil přesně. Malý Ebe se chytil za krk, ze kterého mu trčel nůž, z rány mu tekla a stříkala krev, a když klesl na kolena, převrátil se na bok. Matka a syn zemřeli jen několik stop od sebe.

Zabiják naklonil hlavu na stranu a sledoval, jak se krev slévá do jezírka mezi jeho oběťmi a pomalu vsakuje do hlíny. Rty mu zacukaly v podrážděném úšklebku. Plánoval nechat je naživu tak dlouho, aby je mohl vyslechnout. Když se rozhodli bojovat, odepřeli mu to. Svou smrtí získali Emsafovi čas, možná dokonce šanci na útěk.

Bion si povzdychl a lehce se zamračil. To od nich vůbec nebylo hezké.

Objevil Emsafovu stopu a sledoval ji do Ipu.

Jeho kořist byla zkušená, o tom nebylo pochyb. Když kolem táhli kupci nebo karavany, jel v jejich stopách; pokud by jedinými stopami na silnici byly ty jeho, zamířil do divočiny. Jenže i když tušil, že je sledován, trvalo mu příliš dlouho, než se rozhodl si své podezření ověřit, a zabiják pak už s jeho plánem počítal.

Když zabiják zahlédl v dálce lovecký přístřešek, Emsafa ale ne, poznal, že mu byla nastražena past. Byla to past, jakou by nastražil sám. Znamenalo to, že Emsafův osud se blížil svému zpečetění.

V blízkosti polí, kus od řeky, narazil na poutníka, který cestoval s osly naloženými vázami. V dálce tušil siluety dělníků na polích, byli však příliš daleko, než aby viděli, co se stalo pak.

„Vítejte,“ zavolal na něj poutník vesele, když zabiják sesedl a přiblížil se s nožem skrytým pod pláštěm. Poutník zvedl ruku, aby si zastínil oči. „A co pro vás mohu u…“ začal, svůj srdečný, radostný pozdrav však už nedokončil.

Zabiják zamířil s oslem, kterého znervóznil pach krve, i s tělem jeho mrtvého pána zpátky k přístřešku. Stále z dohledu přemístil mrtvolu na svého koně a s pomocí provazu, promyšleného systému uzlů, který se za správných okolností rozváže, a počátků posmrtné ztuhlosti usadil muže vzpřímeně a nakonec přes něj přehodil svůj plášť. Poté ustoupil vzad, aby své dílo mohl zkontrolovat.

Kůň s mrtvým jezdcem vyrazili a zabiják se zatím vydal k přístřešku velkým obloukem zezadu. Zdálky sledoval, jak mrtvola spadla z koně, zasažena Emsafovým šípem do krku.

Past sklapla.

O chvíli později opustil Emsaf přístřešek a zabiják, který se připlížil zezadu, na něj čekal. Nožem mu na krku přeřízl míchu, takže mohl jen vidět a mluvit, a dřepl si vedle něj.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se.

Emsaf k němu vzhlížel vědoucíma, truchlivýma očima a zabijáka opět ovládlo podráždění. Celá ta rodina byla z jednoho těsta a on věděl, že marní čas. Vrazil Emsafovi nůž do oka, pak si ho očistil o jeho oděv. Na pláni se k mrtvole poutníka začali slétat supi. Chvíli je jen tak sledoval, aby si odpočinul, než se opět vydá na cestu. Ptáci brzy najdou i Emsafa. Smrt a znovuzrození. Nekonečný koloběh.

Později našel zabiják v Emsafových věcech medailon a schoval ho do své brašny.

Mise prozatím skončila.

Bion se protáhl a zhluboka se nadechl. Vyčistí si zbraně, chvíli si odpočine a pak se pojede ohlásit. Vyzvedne si další rozkazy, dostane nové cíle a hra se opět rozběhne.

3

Ten den – v den, kdy se změnily naše životy – jsme seděli na našem oblíbeném místě, zády k vyhřátému kameni hradeb pevnosti v Síwě. Všiml jsem si osamělého jezdce tetelícího se na obzoru, popravdě jsem o něm však dlouze nepřemýšlel. Koneckonců byl pouze tečkou v dáli, jen další součástí dne, podobně jako voda šplouchající o břehy v oáze pod námi nebo lidé pohybující se zelení na plantážích.

Kromě toho jsem seděl vedle Ayi a ona mluvila o Alexandrii, jak to často dělávala, a o tom, že by se tam jednoho dne chtěla vrátit. Zatímco jsem poslouchal, sledoval jsem jezdce, který dorazil k oáze a chystal se do vesnice pod námi.

„Měl bys ji vidět, Bayeku,“ říkala a jak vyprávěla, já si to místo představoval. „V Alexandrii se setkává celý svět, v ulicích se tam hovoří všemi jazyky pod sluncem, Řekové a Egypťané tam žijí bok po boku a Židé tam dokonce mají své chrámy – a učenci z celého světa tam přichází studovat do velkého muzea a knihovny. Myslíš, že se tam jednoho dne podíváš?“

Pokrčil jsem rameny. „Možná. Můj osud ale leží tady.“

Odmlčela se.

„Já vím,“ řekla smutně.

„Víš, co ještě Alexandr udělal?“ zeptal jsem se ve snaze zlehčit atmosféru. „Teda kromě toho, že zbudoval velké město. Přišel sem, do Síwy. Navštívil věštírnu v Amonově chrámu.“

V Síwě jsme měli dva chrámy. Jeden byl opuštěný, ten druhý však byl malým městem ve městě: Amonův chrám.

„Kde se tu vzal?“ zeptala se Aya.

„No,“ řekl jsem, „mně se nejvíce líbí příběh, který vypráví, že Alexandr a jeho společníci zabloudili v poušti a už skoro umírali žízní, když se jim zjevili dva hadi, kteří je z pouště vyvedli a ukázali jim cestu do Síwy.“

Aya se zasmála. „Anebo sem možná prostě přišel jako poutník.“

„Moje verze se mi líbí víc.“

„Romantik jako vždy. A co tady vlastně dělal?“

„Navštívil věštírnu. Nikdo přesně neví, co mu tam řekli, Alexandr ale odešel přesvědčen o tom, že je Amonův syn, vydal se do Memfidy, kde byl korunován faraonem, a dobyl spoustu zemí.“

„A ty si myslíš, že to všechno způsobila naše věštírna?“

„Chci tomu věřit,“ přitakal jsem. „Věštírna v Síwě je považována za neomylnou, náš Amonův chrám proslul po celé zemi…“

„A?“

„A potřebuje chránit.“

Sklonila hlavu a tmavé vlasy v copáncích se jí zhouply vpřed. „Takže jsme zpátky u tvého osudu. Pověz mi něco, Bayeku, opravdu chceš jít v otcových šlépějích? Víš to jistě? Skutečně? Hluboko v srdci?“

Byla to dobrá otázka.

„Ovšem,“ odvětil jsem.

Dlouho jsme tam seděli mlčky. „Přála bych si být víc jako ty,“ pravila. „Víc… spokojená.“

„Nepřeješ si, aby to bylo naopak?“ zkoušel jsem ji. „Abych já byl víc jako ty?“

Otázka zůstala viset mezi námi. A takto jsme tam seděli několik dalších okamžiků – dokud k nám po pěšině nepřiběhl náš kamarád Hepzefa.

„Bayeku! Bayeku!“ křičel. „Dorazil posel ze Sautu.“

„No a?“ opáčila Aya. Posadila se, protože naše odpoledne bylo nenávratně narušeno.

„Přijel pro Sabua,“ vyhrkl Hepzefa bez dechu.

„Co tím myslíš?“ slyšel jsem se říct.

„Sabu se chystá odjet,“ zafuněl Hepzefa. „Tvůj otec opouští Síwu.“

Během chvíle jsme slezli dolů z hradeb a vyrazili dolů do vesnice, kde obyvatelé vycházeli ven z domovů, rukama si stínili oči, natahovali krky a dívali se dál do ulice.

Směrem k mému domovu.

Když jsme se objevili v ulici, zahlédla mě nějaká žena a pošeptala něco svému společníkovi, který se rovněž podíval mým směrem a zase se rychle odvrátil. Kolem proběhl hlouček dětí, které utíkaly nahoru na kopec, aby zjistily, co má všechen ten poprask znamenat. Právě jsem se chystal připojit k průvodu, když jsem uviděl jezdce, který se hnal proti proudu, a uvědomil jsem si, že muž, kterého jsem viděl objíždět oázu, byl posel ze Sautu. Zrovna si zastrkával něco, co vypadalo jako měšec s mincemi, do kožené brašny, která mu visela napříč přes hruď, takže když jsem vyrazil vpřed a chytil jeho koně, překvapením málem vyletěl ze sedla. Zaklel a promnul si bradu.

„Pusť mého koně,“ varoval a upřel na mě oči barvy lazuritu.

„Přivezl jste zprávu mému otci, ochránci města. Co říkala?“

„Jestli je to tvůj otec, pak ti to určitě poví sám.“

Zavrtěl jsem zklamaně hlavou a zkusil to jinak. „Povězte mi aspoň jedno: kdo ji poslal?“

Posel mi vytrhl uzdu z ruky. „I na to se budeš muset zeptat jeho.“ A s tím odjel.

Obyvatelé dál proudili k mému domu. Zepředu se ozvalo volání, aby přivedli Rabiah, a já věděl proč: ona a můj otec byli důvěrníci, často spolu tiše rozmlouvali, aby je nikdo neslyšel. Na shromážděních města to vždy vypadalo, jako kdyby ti dva hovořili jedním hlasem.

„Pojďte,“ vybídl nás Hepzefa a vydal se nahoru na kopec.

Ale třebaže s Ayou vykročili, já zůstal na místě, poněvadž jsem si byl jist, že se můj život brzy změní a toužil jsem ten okamžik co nejvíce oddálit.

Aya se otočila a uviděla mě. Řekla Hepzefovi, ať jde dál sám, a vrátila se ke mně. Na posledních několika krocích, které nás od sebe dělily, ji zalily poslední sluneční paprsky dne, takže doslova zářila.

„Bayeku,“ řekla laskavě, položila mi ruce na ramena a zadívala se mi do očí. „Co je?“

„Já…“ začal jsem. „Já nevím.“

Chápavě kývla. „No, nikdy se to nedozvíš, pokud nepůjdeš a nezjistíš to. Pojď.“

Naklonila se blíž a otřela se svými rty o ty mé. „Buď silný,“ zašeptala a vzala mě za ruku, a to jak proto, aby mi poskytla útěchu, tak proto, aby mě odvedla po pěšině k domovu, kde se můj otec chystal skončit se svojí prací.

4

Když jsem se následující ráno vzbudil, ovládala mě melancholie, kterou jakoby nasákl vzduch v mém pokoji. A zatímco jsem se snažil otupěle navigovat okamžikem, kdy jsou reálný svět a svět spánku neoddělitelně propleteny, ležel jsem tam a přemýšlel o tom, co se děje, co je v mém světě tak zvláštního, co je v něm najednou jinak. A pak…

Pak jsem si vzpomněl.

Všechno se mi vrátilo.

Vzpomněl jsem si na matku, jak tam stála v šeru s pažemi založenými na hrudi, rty sevřenými tak pevně, až jí skoro zbělely, a s planoucíma očima. Na ulici před naším domem stál uvázaný otcův kůň se sedlovými brašnami a už jen pohled na ně mě zasáhl jako rána pěstí.

Když jsem se podíval na Ayu, oplatila mi pohled očima plnýma obav. Potom se objevil můj otec, při pohledu na shromážděné měšťany se však zastavil, potřásl hlavou a pokračoval v přípravách. „Ahmose,“ snažil se matce domluvit. Jenže pokud doufal, že se od ní dočká pochopení, šeredně se mýlil.

Dorazila Rabiah. S otcem si šeptem vyměnili několik slov, její výraz však napovídal, že ji neuspokojila. S matkou měly očividně stejný názor. Vrtěla hlavou a snažila se otce o něčem přesvědčit, ale ať už to bylo cokoli, nevěnoval jí žádnou pozornost a odmítal jít s ní dovnitř a promluvit si v soukromí našeho domova. Trval na tom, že musí ihned odjet.

Pak byly přípravy hotovy. Políbil moji matku a mě pevně objal, málem mi vyrazil dech, jak mě na rozloučenou poplácal po zádech.

Nasedl na koně. Dav se ztišil.

„Složil jsi přísahu, Sabu,“ připomněla Rabiah, vyzařoval z ní však klid naznačující, že se už s tímto zvratem smířila.

„Složil jsem mnoho přísah, Rabiah,“ opáčil.

„Kdo teď bude chránit Síwu?“ zavolal někdo z davu.

„Když tady nebudu, budete potřebovat mnohem méně ochrany,“ zavolal otec zpátky, pak otočil koně a vyrazil skrze dav směrem k oáze a pryč ze Síwy.

Vzpomněl jsem si na klapot kopyt jeho koně, jak uháněl po cestě směrem k plantážím; na obyvatele města, kteří lemovali cestu, dívali se za ním a snažili se porozumět tomu, co řekl; vzpomněl jsem si na to, jak jsem se snažil pochopit své pocity, zatímco z něj se stala pouhá tečka v dálce, ale nedařilo se mi to. Když jsem nyní zvedl hlavu z polštáře a rozhlédl jsem se po pokoji, jako by to bylo neznámé místo, zjistil jsem, že to pořád nedokážu.

Matka už byla vzhůru. Odnesla si dozadu za dům pohár vody, podél zdi tam totiž rostly mladé fíkovníky, jejichž korunami pronikalo ranní slunce na malý dvorek. Seděla tam se šaty napnutými přes kolena, která si přitáhla k hrudi, a pohár držela v ruce tak volně, až to vypadalo, že jí snad vypadne. A přestože se na mě usmála, když jsem dorazil a posadil se vedle ní, její úsměv byl trochu mdlý a mě napadlo, kolik toho v noci naspala.

„Vrátí se,“ řekla. „Žádný strach.“

„Ale co bude s námi?“

Krátce a suše se zasmála. „Ach, život jde dál. Jen počkej, sotva si začneme zvykat žít bez něj, vrátí se a zase obrátí všechno vzhůru nohama.“

„Ale proč odjel?“

„Já nevím,“ povzdychla si. „Odmítl mi to říct. V jeho očích jsem ale viděla obavy.“

„Mělo to něco společného s Mennou?“

Pohled jí ztvrdl vzpomínkou. Ponořila se do svých myšlenek a já tam jen seděl a nechal ji vzpomínat. Nakonec zavrtěla hlavou.

„A i kdyby ano?“

„Aspoň by to dávalo smysl.“

„Chápu,“ řekla, zvedla pohár ke rtům, pak ho postavila na schod. „No, v tom případě by sis asi měl jít promluvit s Rabiah.“

5

Byl to můj otec, kdo dostal vykradače hrobů Mennu. Jen bohové vědí, jak často mi to vtloukali do hlavy. Všichni v osadě. Neustále.

Kdo byl Menna? Dobrá otázka. Někteří tvrdili, že nikdo takový nikdy neexistoval; že „Menna“ byl ve skutečnosti spolek několika lidí nebo prostě název dobře organizované bandy, která vytvořila iluzi tajemného vůdce, aby šířila strach.

Jiní říkali, že Menna byl skutečný, živý člověk z masa a krve, nebyl však aktivním členem své bandy. Byl to muž, který tyl a bohatl z práce poskoků a celou operaci vedl, aniž by jedinkrát opustil nádvoří svého paláce v Alexandrii.

Nejčastěji se však v dobách mého dětství v Síwě říkalo, že Menna existuje a že ovládá svoji bandu mocnou kombinací strachu a příslibu velkého bohatství. Říkalo se, že jeho zuby pochází z jeho obětí, že jsou spojené drátem, natřené načerno a nabroušené, a že tak skvěle vyvolávají strach v každém, kdo na něj pohlédne; že je krutý, nemilosrdný a neuctívá žádného boha kromě peněz. Říkalo se, že zabije každého, koho nedokáže uplatit nebo kdo se mu postaví – zabije ho i jeho rodinu, jejich vnitřnosti rozvěsí po stromech a z kůže stažená těla na veřejných náměstích jako varování těm, kdo by se mu chtěli zprotivit.

Říkalo se, že je démon, kterého seslali bohové, aby ztrestal provinilce a mučil nevinné.

Tak moc byl zlý.

Ať už byla pravda jakákoli, Menna a jeho banda se neustále drželi několik kroků před vojáky, kteří je pronásledovali. Čas od času byl některý z jeho mužů zajat a v odplatě mučen a upálen zaživa, jeho tělu tak byla odepřena cesta do záhrobí, bylo znesvěceno stejně, jako on znesvětil tolik hrobů.

Ne že by to bandu zastavilo. Jediný neúplatný úředník, který se ji pokusil zastavit, selhal a brzy poté za záhadných okolností zemřel. Žádné zásahy nedokázaly Mennovu činnost ukončit a navzdory mučení, které jeho muži podstupovali, žádný nikdy neprozradil jeho identitu ani místo pobytu. Všichni se ho báli.

Já byl mnohem menší, mohlo mi být nanejvýš deset, když byli Menna a jeho muži nejaktivnější. Poprvé jsem je vzal na vědomí jako pouhou historku, báj. Existovali jen jako téma hovorů mezi otcem a matkou a také v mojí fantazii za nocí, kdy jsem se v posteli snažil usnout.

Dozvěděl jsem se, že jeho banda řádí na severu. Prováděli samozřejmě nájezdy na pyramidy, rozhazovali ale širší sítě. Právě kvůli vykradačům hrobů, jako byl Menna, začali faraonovi architekti přidávat do hrobek víc pastí a slepých uliček, což ale působilo na ty, kdo se živili krádežemi majetku, který si mrtví plánovali vzít s sebou do záhrobí, jako maják. Dokonce ani boháči, kteří nyní byli pohřbíváni do obrovských tajných komnat, do hrobek vyhloubených ve skále, nebyli před jeho drancováním v bezpečí. Jeho oblíbenými cíli však byli ti méně bohatí, a přesto ne chudí, kteří zahajovali cestu do dalšího života v nekropoli, na hřbitově v blízkosti osad. Právě je Menna odíral.

Měl zavedený postup. Jeho banda se vydávala za kupce, rozbila tábor v blízkosti svého cíle, ale ne zase příliš blízko. Odtamtud pak vyrážela infiltrovat místní komunitu a uplácet úředníky, stejně jako prohlížet hrobky a jejich tunely a hledat způsoby, jak se vyhnout pastem.

Metody měnil podle podoby hřbitova, měl však ve zvyku prostě se vloupat do hrobek a všechno odnést. Zloději tak mohli rychle zmizet a roztřídit zlato od cetek později, v bezpečí.

Tím vším na sebe samozřejmě upozornil mého otce, který byl ochráncem Síwy – městským mekety – proto si dal za úkol vědět, kdykoli se Menna a jeho banda ocitli poblíž.

A tehdy byli skutečně velmi blízko.

6

Rabiah nebyla doma. Usadil jsem se proto před jejím domem, abych na ni počkal, a nenáviděl jsem každou vteřinu, dokud jsem ji konečně nezahlédl, jak pomalu míří po pěšině k domovu s košíkem ovoce z trhu.

„Napadlo mě, jestli tě dneska uvidím,“ řekla a prošla kolem mě bez náznaku vřelosti či pozdravu. Bez pozvání jsem ji následoval dovnitř a čekal jsem, dokud si nesvlékla plášť a neodložila košík, pak jsem ji nechal, aby si mě s pažemi založenými na hrudi po nepříjemně dlouho prohlížela.

Rabiah byla o něco starší než moje matka, měly však velmi podobnou povahu: žádná nemazala nikomu med kolem úst („Jsem přímočará, na tom není nic špatného,“ říkávala matka, když ji otec káral za její neomalenost) a obě měly ve zvyku probouzet v lidech dojem, že jim vidí až do duše.

A právě teď jsem se zrovna tak cítil.

„Vidím v tobě odhodlání,“ pravila, když konečně skončila s prohlídkou. „To je dobře. To u potomka ochránce Síwy vidíme rádi. Nedoufáš snad, že se budeš moct té role ujmout hned teď, když tvůj otec odjel?“

„Možná,“ připustil jsem opatrně a přemýšlel, kam tím směřuje.

„Jak blízko k tomu máš, co myslíš?“ zeptala se. Tvář měla nečitelnou, oči lehce přivřené.

„Hodně jsem se toho od něj naučil – o tom, jak přežít a jak bojovat.“

„Přežít,“ řekla. „Nenaučil ses tohle od té Núbijky?“

Když jsem byl mladší, na kraji města tábořili Núbijci. Spřátelil jsem se s dívkou jménem Khensa, která mě toho hodně naučila o lovu a kladení pastí, i když byla mladší než já. Později jsem se dozvěděl, že ji o to požádala moje matka, protože ta považovala Núbijce v těchto věcech za nejlepší.

„Ano,“ řekl jsem nyní Rabiah. „Jenže Núbijci pak odtáhli a můj výcvik převzal otec. Jenom on mě mohl naučit boji a ochraně.“

„Ovšem,“ souhlasila Rabiah. „A jak tvůj výcvik pokročil?“

Upřela na mě pohled a já měl pocit, že mi vidí do hlavy a čte mi myšlenky. Můj výcvik z nějakého důvodu postupoval pomalu, otec totiž působil nezvykle liknavě. Rabiah a matka na něj tlačily, aby mě cvičil, jenže každému kroku předcházela nějaká variace námitky: „Ještě nejsi připravený, Bayeku.“

Ano, byl jsem si vědom toho, že můj výcvik potrvá roky – „celý život, Bayeku“ byla další věc, kterou jsem neustále slýchal – přesto jsem měl pocit, jako bych od svých šesti let do nynějších patnácti nedosáhl prakticky žádného pokroku.

A zdálo se, že Rabiah je stejného názoru. „Pověz mi, co si myslíš ty,“ pravila. „Měl už jsi být ve svém výcviku mnohem dál?“

Sklopil jsem hlavu. „Ano,“ přiznal jsem.

„To jistě,“ souhlasila s úsměvem. „A proč myslíš, že to s tebou otec nedotáhl do konce? Proč má tvůj výcvik tak daleko k završení?“

„To bych taky rád věděl,“ řekl jsem. „Má to něco společného s mým přátelstvím s Ayou?“

„Přátelství,“ zachechtala se, „to je dobré. Přátelství. Viděla jsem vás dva spolu, jste jako dva plži nalepení na trupu člunu. Jaká je šance na osvícení, když mu v cestě stojí mladá láska, co?“

Cítil jsem, jak rudnu, a Rabiah se zakřenila, což ještě zesílilo můj pocit trapnosti. „Pokud ti naznačil, že na vině je tvé přátelství s Ayou, pak se snažil skrýt skutečný důvod. Vím to. Vím jistě, že za tím je ještě něco jiného. Nějaký jiný důvod. Pověz mi, co si pamatuješ z té noci, kdy udeřil Menna?“

„Takže to má něco společného s Mennou?“

„Napřed odpověz na moji otázku. Co si z té noci pamatuješ?“

Zadíval jsem se na ni. Bylo mi sotva šest let, přesto jsem si pamatoval každý okamžik.

Noc, kdy došlo k nájezdu, byla klidná. Tichá. Ležel jsem v posteli a napínal uši, abych slyšel, o čem se rodiče baví. Otec se dozvěděl o cizincích ve městě. Tvrdili, že jsou kupci, obchodu se však věnovali velmi málo. Věřil, že tyto nové tváře jsou napojené na vykradače hrobů, kteří se utábořili někde v poušti za hranicemi města, jak to Menna obvykle dělával.

Pro mě měla taková zpráva nedozírnou hodnotu. Jakmile se rozšířily zvěsti o tom, že se Menna blíží, najednou o mě byl velký zájem, moji přátelé Hepzefa a Sennefer (Aya ne, ta ještě do mého života nevstoupila) na mě každý den dotírali kvůli novinkám: opravdu se Menna chystal vytáhnout na Síwu s armádou vykradačů hrobů? Opravdu měl nabroušené špičky zubů smočené v jedu? Užíval jsem si tu pozornost. Být synem ochránce rozhodně mělo své výhody.

Přesto jsem spal neklidně. Ve snu jsem stál u skály a zíral do jeskyně, v jejíž tíživé tmě se leskly oči a blýskaly bílé zuby. Krysa. A pak další. A další. Sledoval jsem, jak se jeskyně zdánlivě plní kypící, svíjející se olejovitou masou jejich těl. Plazily se jedna přes druhou, každá se snažila dostat na vrchol hromady, jejíž tvar se neustále měnil a nadouval, a ve tmě se zatím objevovaly další a další oči. Zvuk, který vydávaly, škrábání, šustění jakoby neustále sílilo, dokud…

Vzbudil jsem se. Jenže zvuk nezmizel spolu se snem. Byl v pokoji se mnou.

Přicházel od okna.

S trhnutím jsem se posadil na posteli. Tam venku něco bylo a já si zpočátku myslel, že je to opravdu krysa nebo… ne, na krysu to bylo příliš velké. Možná pes.

Ale zase ne. Pes takové zvuky nevydával. Pes se neplížil.

Někdo tam venku byl. Obrátil jsem oči k závěsu na okně a napřed jsem si myslel, že se pohybuje ve vánku, jenže pak jsem zahlédl prsty. Klouby. Ruku, která opatrně šmátrala a hledala si cestu dovnitř.

Pak jsem uviděl obličej a horní část těla muže, který lezl oknem do mého pokoje. Jeho oči se zle leskly a v zubech svíral zahnutý nůž.

Když se narovnal, vyškrábal jsem se z postele, a třebaže mojí první myšlenkou bylo utéct a můj mozek křičel na mé nohy, aby se pohnuly, nedokázal jsem se k tomu donutit, nezmohl jsem se vůbec na nic – nedokázal jsem se pohnout, zavolat, zakřičet, vůbec nic – v jakékoli reakci mi totiž bránil strach.

Vetřelec šilhal na jedno oko, na sobě měl tmavou, špinavou tuniku a pruhovaný plášť, který sahal skoro na zem a lehce vlál ve vánku, který vál dovnitř oknem. Když si vytáhl nůž z úst, zakřenil se, jeho zuby však nebyly nabroušené, černé ani dřevěné, jak jsem čekal, nýbrž normální – ulámané a zažloutlé, v ničem se však nepodobaly smrtícím zbraním, které jsme s přáteli probírali v ulicích Síwy.

Přitiskl si prst na rty, aby mě umlčel, a já pořád toužil utéct, moje nohy se však odmítaly hnout, byl jsem jako vrostlý do země. Když udělal krok dál do pokoje směrem ke mně, na noži, kterým mával v ruce, se roztančilo světlo, byl úchvatný a hypnotizující jako vlnící se kobra.

Otevřel jsem ústa. Tedy, abych byl přesný, cítil jsem, jak se má ústa otevřela, a věděl jsem, že jsem udělal první důležitý krok, moje mysl trvala na tom, že pokud dokážu udělat tohle, určitě zvládnu i zakřičet.

Jen když překonám strach.

Udělal další krok. Prst si stále tiskl na ústa. Venku jsem uslyšel šepot a tlumené kroky dalších přibíhajících mužů a vzpomněl jsem si na matku a otce, kteří spali ve vedlejších pokojích, a uvědomil jsem si, jaké jim hrozí nebezpečí.

A konečně jsem ucítil, jak výkřik, který ve mně bublal, dosáhl mých úst. Právě se chystal vytrysknout mi ze rtů, když se za mnou ozval výkřik mého otce, který vpadl do pokoje. „Chápu!“ zařval. „Takže tvůj pán se rozhodl umlčet mě.“

Účinek byl okamžitý. Vetřelec ucukl, z obličeje mu zmizel úsměv, zakřičel „Do útoku!“ a vrhl se vpřed.

Otočil jsem se a spatřil druhého muže, který se objevil ve dveřích za otcem. „Tati!“ zvolal jsem a otec se otočil, použil proti novému vetřelci meč a připsal si první krev, zakroucení jeho zápěstí se totiž ukázalo být pro útočníka smrtící. Klesl na koleno, otočil se zpátky a sekl čepelí v oblouku, aby vykryla útok prvního muže. Pořád jsem tam stál jako vrostlý do země, cítil jsem tak, jak se mi po tváři rozstříkly teplé kapky.

Můj otec byl na šilhajícího vetřelce příliš rychlý. Ten rychle ustoupil o dva kroky vzad, neboť přišel o moment překvapení a jeho nůž byl ve srovnání s otcovým mečem ubohou zbraní. Otec se zároveň natáhl po mně, chytil mě za nadloktí a smýkl se mnou ke dveřím, kde jsem zakopl a upadl přes tělo druhého útočníka.

Zevnitř domu zaječela matka: „Sabu!“ Otec se otočil, zvedl mě na nohy a odvlekl dál do domu.

Tam, mezi polštáři a židlemi, stála matka a v ruce držela nůž na chleba, ze kterého kapala krev. V očích měla temný, nebezpečný pohled a u nohou jí leželo tělo.

V místnosti byl další muž a dveřmi se dovnitř tlačil čtvrtý, ozbrojený a se zuby vyceněnými k útoku. Matka na mě zavolala a já se k ní rozběhl ve stejnou chvíli, kdy se otec pohnul vpřed, aby se postavil dvěma vetřelcům. „Ahmose, odveď Bayeka do bezpečí,“ vykřikl a sekl zdola mečem.

V následující vteřině jeden z dvojice vykřikl a upadl a z rozříznutého břicha mu vyhřezly vnitřnosti; druhý zaječel nadávku a ozval se kovový zvuk, jak se jejich meče srazily. Matka mě vlekla k ložnici a já viděl, jak se otec sehnul, otočil se a sevřel meč oběma rukama, aby se postavil dalším dvěma vetřelcům, kteří vpadli do našeho domu. Čepel sekla a vzduchem se rozstříkly kapky krve. Otec měl ve tváři výraz téměř nevzrušeného soustředění a já se na okamžik, třebaže jsme čelili útoku zabijáků, nikdy necítil bezpečnější nebo lépe chráněný.

Ten pocit však brzy vyprchal. Když jsme s matkou vtrhli do ložnice, našli jsme tam dalšího muže, který se zrovna zvedal na nohy potom, co vlezl dovnitř oknem. „Snadná kořist,“ prohlásil, zachechtal se a zvedl čepel, byla to však jeho poslední slova, neboť matka udělala dva rozhodné kroky vpřed a vrazila mu nůž na chleba do hrudi, než ji mohl napadnout.

„Měl pravdu,“ prohlásila, když padl, potom ukázala na matraci. „Zůstaň tady,“ přikázala, pak sevřela pevněji nůž, přitiskla se zády ke stěně u okna a natáhla krk, aby se podívala ven. Když se ujistila, že tam nikdo není, přesunula se rychle ke dveřím, kontrast zkrvaveného nože a elegantních sukní šustících na podlaze byl přitom značný.

Objevil se pohyb, mihnutí stínu, a ona opět zvedla nůž a připravila se k obraně, když však zjistila, že je to otec, uvolnila se. Ramena se mu zvedala těžkým dechem, byl zakrvácený a vyčerpaný bojem, ale žil. V šeru pokoje za ním jsem viděl na podlaze nepravidelné obrysy: těla mužů, kteří padli otcovým mečem.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se matka, přistoupila k němu a začala ho tahat za tuniku, aby se podívala, jestli pod krví potřísněnou látkou není zraněný.

„Nic mi není,“ ujistil ji. „A ty? Bayek?“ Výmluvně se přes její rameno zadíval na mrtvolu na podlaze ložnice.

„Jsme v pořádku,“ řekla mu.

Kývl. „Pak se omlouvám, ale musím jít,“ pravil. „Chystají se napadnout chrám a ukrást relikvie, zlato, obětiny – cokoli, co jim padne do těch jejich špinavých pracek. Nebojí se žádných bohů; nezajímá je, jestli urazí věštce. Je na mně, abych je zastavil.“

„Bude jich hodně?“ zeptala se.

„Většinou to budou dělníci, řemeslníci. Vojáky poslal sem, aby se postarali o mě. Počítají s tím, že jsem mrtvý.“

S varováním, abychom byli opatrní, odešel a v náhlém tichu našeho domu – který se nyní zdál plný mrtvol – se matka svezla dolů po stěně a sklopila hlavu. Promnula si ruce, jako by si je myla, a já si uvědomil, že se po boji třese, je si ale vědoma toho, že mohou přijít další; že možná bude muset znovu bojovat.

Vzpomněl jsem si na to, jak přistoupila k vetřelci a bodla ho – bez váhání, neochvějně. Tu noc jsem poprvé viděl své rodiče prolít krev. Jenže třebaže jsem u otce měl pocit, že jen dělá svoji práci a dělá ji dobře – ovládl mě silný, přetrvávající dojem, že jsem chráněný – matku to, jak se zdálo, změnilo, jako kdyby si od té doby neustále uvědomovala, kam až je ochotná zajít, aby ochránila sebe a svoji rodinu. Během let jsem ji často přistihl při tom, jak si hledí na ruce, zamyšleně, a přesto zvláštně nevzrušeně, a přemýšlel jsem, jestli vzpomíná na tu noc.

V tu chvíli jsem však šel a sedl si k ní. A během chvíle, která uplynula, než se vzpamatovala a šla zpravit ostatní o tom, co se stalo, jsme tam na podlaze konejšili jeden druhého.

Dokončil jsem svůj příběh, otupělý vzpomínkami.

„Tvůj otec zabránil vraždě a zachránil chrám,“ řekla Rabiah. Oloupala a vypeckovala datli a nyní si ji strčila do úst. „Samozřejmě jsem u toho nebyla, z toho, co mi řekl, jsem ale pochopila, že banda už zahájila útok na chrám a spousta lidí, kteří v něm pracovali, mezitím zemřela. Kdyby tvůj otec nezasáhl, byli by to posvátné místo vyloupili, možná i zabili věštce.“

„Byl tam i Menna?“

„Otec ti to neřekl?“

„Ne, neřekl.“

„Ano, Menna byl u toho, podařilo se mu však uprchnout.“ Nyní se Rabiah zatvářila zadumaně, určitě dobře zvažovala svá následující slova. „Tu noc se pro tvého otce všechno změnilo,“ řekla nakonec. „Viděl násilí očima svých blízkých a začal zpochybňovat nejen svoji vlastní cestu, nýbrž i tu, kterou osud přiřkl tobě. Začal se o tebe bát a pozbyl ochotu cvičit tě pro roli ochránce; začal mluvit o tom, že by tě chtěl před násilím ochránit. Tvrdil, že nejsi připravený, to byla jeho výmluva – Ahmose a já jsme mu říkaly, že by se vymluvil na cokoli, jen aby tě nemusel trénovat – to ale tvrdil.“

„Vždycky jsem byl připravený. Nechtěl jsem nic jiného, než jít v jeho stopách.“

Rabiah s vážným výrazem zvedla obočí. Chvíli si mě prohlížela a měřila si mě jedním ze svých pronikavých, vševědoucích pohledů, které jí tak dobře šly.

„Opravdu? A jak jsi tuto svoji touhu projevil? Jak jsi plánoval sjednotit své dva životy: ‚přátelství‘ s Ayou a svoji budoucnost ochránce Síwy? A co její touha vrátit se zpátky do Alexandrie? Jaké kroky jsi učinil, abys otce ujistil o tom, že jsi tou správnou osobou, která by měla převzít jeho roli ochránce? Že zůstaneš v Síwě, ať už se stane cokoli?“

„Doufal jsem…“

„Doufal jsi!“ Rozesmála se. „To nestačí. Co ještě?“

Přešlápl jsem, neboť jsem poznal, že mě čeká bitva, do níž se nezapojí pěsti ani zbraně.

„Byl jsem oddaný syn.“

Převrátila oči a odfrkla si. Ta odpověď neprošla.

„To není dost. Co ještě?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mohl bych se zeptat, co udělal on, aby zajistil, že budu správným člověkem pro Síwu?“

„Je plný pochybností, Bayeku,“ řekla přísně a rezervovaně. „Pochybuje o tobě, o sobě, o cestě čepele i o životě, který ti naplánoval. Potřebuje přesvědčit. Koneckonců víš jistě, že chceš jít v jeho stopách?“

Zakoulel jsem očima.

„Co?“ obořila se na mě ostře.

„Aya se mě ptala na to samé.“

Rabiahinou tváří něco prokmitlo, zahlédl jsem v ní ale souhlas. Přemítal jsem, co si myslí o Ayině snu a o mém a o tom, že by mezi nimi jednoho dne mohlo dojít ke kolizi.

„Jaká byla tvá odpověď?“

„Řekl jsem jí, že si jsem jistý.“

„Ach, ale to bylo tehdy, když tvůj otec přebýval v Síwě. Co teď?“

Co když Aya odejde do Alexandrie? zůstalo nevysloveno.

„Myslím to stejně vážně teď jako dřív.“

Můj hlas zněl jistě, můj postoj byl vzpřímený a můj pohled neochvějný. Už nešlo o dětský sen. Nevěděl jsem, co jiného bych mohl se svým životem udělat.

„Potřeboval to vidět. Možná by pak změnil názor.“ Podrážděně potřásla hlavou a řekla něco, co už jsem slyšel od matky: „Možná jste oba potřebovali srazit hlavy.“

Přitiskl jsem si pěst na hruď. „Potom neviděl, co mám tady.“

„Možná viděl až příliš,“ opáčila Rabiah jednoduše.

Takovou odpověď jsem nečekal a vyvedla mě z míry. Kdybychom spolu bojovali, Rabiah by v tu chvíli dosáhla vítězství. Jenže já byl zvyklý na debaty s Ayou, na hádky o dějinách a filozofii, jak se mnou sdílela svá studia. „Co tím myslíte?“

„Pochybnosti, pochybnosti,“ odvětila vyhýbavě. „Možná mu až příliš záleželo na tom, co měl před očima. Možná právě proto neviděl lví srdce ve tvém nitru.“

Ostře jsem na ni pohlédl. „Ale vy ho vidíte?“

Kývla. „Ano. Vidím v tobě počátky ochránce.“

„Tak proč to nedokázal on?“

„Třeba prostě viděl svého syna. A nic víc vidět nedokázal.“

„Proč odešel?“ zeptal jsem se a změnil téma. Když použiju útok ze zálohy, možná to vyjde. „Mělo to co dělat s Mennou?“

Uvažovala o tom a pohybovala ústy, jako by si vydloubávala jazykem kousky datlí ze zubů. „Pravda je, že to nevím.“

„Já ale viděl, jak jste s ním mluvila. Něco vám pošeptal. Řekl vám, co stálo ve zprávě, že ano?“

Zavrtěla hlavou a já si uvědomil, jak mi nic netají. „Neřekl. Prostě prohlásil, že by pro mě bylo příliš nebezpečné znát pravdu.“

Složil jsem hlavu do dlaní. „Tak proč tu stojím? Musím hned za tím kurýrem.“

„Kurýrem?“

„Je jediný, kdo nám může říct, co ta zpráva říkala.“

Zvedla ruku a navzdory obavám v očích se široce usmála. „Počkej. Tu řeku jen tak nepřebrodíš. Myslíš si, že se postavím tvojí matce?“

S mojí matkou často táhly za jeden provaz, když se ale v něčem neshodly… o jejich slovních soubojích se šuškaly legendy.

„Mimoto,“ pokračovala, „je toho víc, co bys měl vědět. Tu noc…“

„Ne, už nic víc. Musím jít. Dokážete to s matkou urovnat, ne?“

Rabiah na mě pohlédla, zvedla obočí a na tváři se jí usadil trpký výraz.

„Doufejme.“

7

„Ne, nikam nepůjde.“

Matka si dala ruce v bok a tvář jí zrudla, jak těkala pohledem mezi mnou a Rabiah. S Rabiah byly vždy přítelkyně, zrovna teď na tom ale pramálo záleželo.

„Sabu ho cvičil; od Núbijců se naučil, jak přežít,“ trvala na svém Rabiah. Stála s rukama sepnutýma za zády a snažila se působit klidně.

„Jeho výcvik není kompletní. Netvrdil to snad Sabu?“

„Může to z něj udělat muže, Ahmose.“

Matka se k ní prudce otočila. „Máš něco za lubem?“

„Ne,“ odmítla Rabiah, já si ale všiml, jak zamrkala. „Chci to nejlepší pro tvoji rodinu i pro Síwu.“

Matka se zamračila. „Hm, ale možná ne v tomto pořadí.“ Nebyla to ani tak výtka jako prosté konstatování – pochopení a přijetí. „Co jsi mu řekla? No tak, pověz mi, co přesně jsi řekla Bayekovi o včerejší noci?“

„Řekla jsem mu to, co mi řekl Sabu. Že je pro nás příliš nebezpečné vědět, proč ho odvolali.“

„Bylo toho víc. Musel ti říct víc.“

Rabiah narovnala ramena. Viděl jsem, jak za zády zaťala ruce v pěst. „Nelžu ti, Ahmose,“ řekla napjatě.

Poznal jsem, že si matka uvědomila, že to přehnala. Zakročil jsem, abych oběma poskytl důvod ustoupit. „Nic se neděje,“ řekl jsem jim. „Matko, Rabiah. Nezáleží na tom, proč odešel. Rozhodl jsem se.“

Obrátily se ke mně: Rabiah působila vyrovnaně, matka smutně vrtěla hlavou – obě věděly, co přijde.

„Půjdu,“ řekl jsem.

„Aspoň počkej,“ řekla matka rychle. „Počkej. Nemyslím si, že by to tvůj otec chtěl.“

„Možná není Sabu v tomto případě nejlepším soudcem,“ prohlásila Rabiah jízlivě.

Matka spolkla, co se chystala říct, a pomalu přitakala. Ať už tím Rabiah myslela cokoli, matka pochopila, třebaže já ne. „Rabiah, možná bys měla jít domů a nechat mě, abych si o tom s Bayekem promluvila,“ řekla klidně.

Rabiah nijak neprotestovala, protože vycítila, že se matka rozhodla. Vyměnily si pohledy plné protikladných emocí, pak se na mě Rabiah významně zadívala a odešla.

„Nejsi připravený,“ zamumlala matka, neznělo to ale přesvědčeně. Bylo zvláštní slyšet ta slova od ní, neboť obvykle jsem je slýchával od otce. S Rabiah vždy podporovaly moji touhu trénovat a stát se mekety, a to i navzdory otcovým námitkám.

„Pokud to tak půjde dál, nebudu připravený nikdy,“ odpověděl jsem. „Chci jít.“

„S tímhle jsem zrovna nepočítala, když jsem ti pomáhala s výcvikem.“ Povzdychla si a zavrtěla hlavou.

„Myslím si, že s tímhle nepočítal nikdo.“ Měl jsem zlost, ale ne na matku ani na Rabiah. Spíše na svého otce za to, že tak nadutě odešel. A na osud za to, že nám tak zkomplikoval život.

Křivě se usmála. „Podívej, zvaž to, nic víc po tobě nechci. Vyspi se a popřemýšlej o tom, a pokud budeš chtít ráno pořád jít, nebudu ti bránit.“

Později té noci, když jsem ležel na matraci, naslouchal nočním zvukům a marně se pokoušel usnout, se objevila u mých dveří.

„Slyší tě vzdychat až v chrámu,“ podotkla tiše. „Nerozmyslel sis to, že ne…“ Bylo to konstatování, ne otázka.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pak bys měl jít hned,“ povzdychla si, „dokud je chladno a Síwa spí – a než si to rozmyslím já.“

Podala mi cestovní brašnu a já dokázal uhádnout, co je v ní: měch s vodou a jídlo, dost na to, abych urazil hodný kus cesty, než se budu muset začít živit lovem.

„I kdyby sis to rozmyslela, nic by to nezměnilo. Rozhodl jsem se.“

„Já vím, já vím. Jsi stejně paličatý jako on.“

Převrátila oči a já odolal láskyplnému nutkání připomenout jí, že otec není jediný, po kom jsem tvrdohlavý.

„Mám to říct Aye?“ zeptala se matka.

„Myslíš, že to pochopí?“

„Vím to.“ Pousmála se, a třebaže jí můj odchod zjevně dělal starosti, viděl jsem jí na očích, že v tomto je s Ayou zajedno.

„A bude těžké říct sbohem pro tebe?“

„Nemožné.“

„Je to tvé rozhodnutí,“ pravila, odešla a nechala mě, abych si posbíral věci, připnul si opasky a pověsil si k pasu vak s měšcem s veškerými penězi, které jsem si naspořil plněním úkolů a pracemi ve vesnici, se vším, co jsem si kdy vydělal – doufal jsem, že mi to na cestách vystačí.

Rozloučil jsem se. Matka mě pevně objala, pak mě postrčila ven ze dveří a se slzami v očích se odvrátila. Ocitl jsem se tak na opuštěné, tiché ulici ozářené měsícem, který visel nad oázou a netečně přihlížel, když jsem si přehodil přes rameno brašnu a vydal se do stáje vedle domu, kde čekal můj kůň.

Cestou ven z města jsem projel kolem domu, kde Aya bydlela se svojí tetou Herit. Mnohokrát jsem se večer připlížil k jejímu oknu, zašeptal její jméno a vzrušeně sledoval, jak šplhá ven, abychom si mohli promluvit, držet se za ruce a vyměňovat si polibky pod hvězdami. Na okamžik mě napadlo, jestli dokážu Ayu opustit, miloval jsem ji totiž od chvíle, kdy jsem ji poprvé spatřil: byl jsem tehdy malý síwský chlapec, pyšný syn ochránce města, a ona byla dívka z Alexandrie, která mě vykázala do správných kolejí.

Pochopí to. Oba jsme čekali: já na svůj osud, ona na to, až ji povolají zpátky do Alexandrie, aby studovala se svými rodiči. Bude vědět, že jsem odešel proto, abych se vydal svojí cestou. Ale že jsem se nerozloučil? To jsem dělal pro sebe, jelikož jsem jí nedokázal čelit.

„Je mi to líto,“ zašeptal jsem a má slova padala chladem noci jako kameny.

8

Cesta do Sautu vedla přes poušť Rudých zemí. V noci jsem odpočíval a dával si dobrý pozor, abych se udržel v teple, vršil jsem kameny, abych se ochránil před větrem, a také jsem zjistil, že neexistuje osamělejší místo než noční pláně, kde mými jedinými společníky byli supi. Toužil jsem po Aye. Říkal jsem si, že jak jí, tak svému otci, matce a Rabiah ukážu, co ve mně je, a když se ohlédnu zpátky, vím, že právě ta myšlenka mě udržovala v pohybu.

Vodu jsem získával tak, že jsem vyhloubil díru v zemi a zakryl ji plachtou, aby se na spodní straně na slunci srazila vlhkost. Vysával jsem ji ze stvolů rostlin, které jsem našel, a dával si dobrý pozor, abych šetřil tělními tekutinami, a to tak, že jsem udržoval stabilní tempo a dýchal nosem. Tak mě to učili Khensa a otec. Jak jsme vyrůstali, vydávali jsme se s Ayou na výlety, stavěli si přístřešky, lovili a sbírali a já jí předával rady, které jsem sám dostal: „Musíš lovit proti větru nebo napříč. Ideální pro lov je úsvit, to zvířata opouští své úkryty…“

Díky svým učitelům jsem věděl, jaké stopy a znamení hledat. Uměl jsem poznat zvířata podle trusu, stáhnout kořist z kůže, dokud je maso teplé, a odstranit pachové žlázy, které maso kazí; věděl jsem, kde říznout, abych nepoškodil žaludek a trávicí orgány.

Úlovky jsem opékal na ohních z pouštního roští: králíky, hlodavce, divoké ovce a kozy, divoká prasata. („Divoké prase nemůžeš stáhnout z kůže, Bayeku. Napřed ho vykuchej, pak opal chlupy.“) Vzpomněl jsem si, že jejich játra nepotřebují moc úprav a ledviny jsou dobrým zdrojem živin, je nutné je ale uvařit. Srdce se opéká. Vnitřnosti vaří. Z kopyt se sbírá rosol, jazyk a kosti se vaří, mozek slouží k vydělání kůže. Střeva jsem použil jako novou návnadu do pastí. Krev jsem pil kvůli živinám a oční bulvy vysával kvůli tekutinám.

Mojí první zbraní byl prak, nejpyšnější jsem však byl na svůj luk. Vyrobil jsem si ho, když jsem překonal nejnáročnější část cesty a dostal se blíž k řece, kde byla půda úrodnější. Tam jsem našel tis, uřízl si z něj ohebnou větev a vyrobil z ní lučiště.

„Když podržíš hrot lučiště takhle, zjistíš svůj dosah. Tak dlouhý by tvůj luk měl být,“ řekl mi otec.

Ukázal mi, jak oloupat z lučiště kůru, zahrotit ho, udělat na koncích zářezy pro tětivu a ořezat ho do potřebného tvaru, než do něj vetřu tuk zvířat, která jsem zabil. Na tětivu jsem použil surovou kůži, pak jsem kolem konců lučiště omotal stvoly kopřiv, abych zesílil uzly a zachoval luk napjatý.

Šípy jsem vyrobil z rovných kusů javoru. Sbíral jsem všechna pírka, na která jsem narazil, a schovával je do vaku, abych je následně použil na opeření.

Zatímco jsem na pláni pracoval na svém luku, vzpomínal jsem na své blízké – na Khensu, otce, matku a Rabiah, na Hepzefa… Ayu – a přemýšlel jsem, kdy je znovu uvidím. Jestli je znovu uvidím.

9

Nakonec jsem dorazil k nádherné zeleni na nilských březích. Dříve jsem viděl všemi směry jen vyschlou poušť, nyní to byly farmy a spousta stromů, plantáží a divokých zvířat. Už jsem nebyl sám. Všude kolem byli jiní poutníci, kupci, dělníci, farmáři a jednou i průvod kněží.

A pak tu byla samotná řeka: velký Nil, jehož výkyvy rozhodovaly o živobytí těch, kdo žili na jeho březích. Když uprostřed roku roztály ve vyšších polohách sněhy, řeka s sebou přinesla husté bahno a nastal akhet – období záplav – kdy lidé děkovali bohu Hapimu za to, že požehnal zemi úrodnou půdou, ze které získají potravu pro sebe i své rodiny. Řeka byla jejich život, jejich zdroj. Dávala jim vodu a jídlo a byla i dopravním prostředkem; spoléhali na záplavy, které jim zajišťovaly úrodu.

To všechno už jsem přirozeně věděl (s bolestí jsem si uvědomil, že mi o tom vyprávěla Aya). Chrámy doma zdobil nespočet maleb řeky, což znamenalo, že jsem si v duchu vytvořil její obrázek, představoval jsem si, že bude vskutku monumentální. Přesto mě nic nemohlo připravit na to, když jsem ji konečně spatřil. Byla to obrovská, mohutná masa vody, která se kroutila a vinula, a přestože po ní plula spousta lodí, tekla pomalu a majestátně, její jedinou odpovědí na velkou vlhkost byla malátnost.

Sotva jsem od ní dokázal odtrhnout oči, jak jsem procházel poli, která se po záplavách zelenala. Ve vodě jsem viděl ostrůvky rákosí a palem a všude byly lodě: některé byly velké a opulentní, s obrovskými hedvábnými plachtami, které vlály ve větru a vydávaly zvuk připomínající dunění bubnů; jiné byly malinké, pro jednu osobu, a nebyly ze dřeva, nýbrž spletené z rákosu. Rybáři ovládali svá plavidla s pomocí dlouhých bidel a rozhazovali po hladině sítě. Viděl jsem vodní ptactvo, slyšel jeho křik a poprvé v životě jsem spatřil ibisy, velké brodivé ptáky se zahnutými zobáky a dlouhými krky a nohama. Stáli na mělčinách a zdálo se, že tolerují jak lidi v loďkách, tak děti brouzdající se u břehu i voly na polích.

A další poprvé: hroch, velké zvíře, které vyvolává děs i úctu, symbol bohyně Tveret. Sledoval jsem, jak jeden proráží čenichem hladinu a pozoruje ubíhající den.

Po čase jsem dorazil na okraj Sautu, kde jsem se opět soustředil na svůj úkol. Jaký rozdíl, být zpátky mezi lidmi. Sám v poušti jsem se cítil malý a zranitelný, občas jsem se dokonce bál. Ruch a shon města mi však propůjčily jistou sílu, jiný druh jistoty než byl ten, který jsem cítil v Síwě, kde mě všichni znali jako syna ochránce. Tady jsem byl anonymní. A to mi dodalo odvahu.

Našel jsem si místo k ustájení koně, zaplatil podkonímu mincí z měšce a vydal se užít si města. Snažil jsem se necivět, když jsem procházel mezi stánky, proplétal se mezi měšťany a tu a tam se zastavil, abych obdivoval zboží.

Ulice tu byly užší, než na jaké jsem byl zvyklý ze Síwy. Tady měli krámky s okenicemi a barevnými baldachýny. Kamkoli jsem se podíval, stávaly se z ulic jiné ulice, rozdvojovaly se doleva a doprava, napřed jedním, hned zase druhým směrem… Účelem bylo zpomalit nájezdníky, řekla mi jednou Aya.

Ach!

Zastavil jsem se. Uvědomil jsem si, že je to dobrý způsob, jak se ztratit. Ustaj koně, běž na průzkum. A rázem zapomeneš, kde jsi koně nechal.

Jak jsem se rozhlížel, abych našel nějaké užitečné vodítko, zahlédl jsem za sebou pohyb. Nemohl jsem si tím být jistý, ale vypadalo to na dítě – na dítě, které se ze všech sil snažilo, aby si ho nikdo nevšiml.

Jakmile jsem se zorientoval, šel jsem dál a zastavil jsem se až u stánku o kus dál v ulici, abych si prohlédl zboží, výběr nožů, které se hodily na boj lépe než ten, který jsem si vzal z domu.

Jeden mě zvlášť zaujal. Vytáhl jsem měšec, abych zaplatil, než jsem si však zastrčil nový majetek za opasek, předstíral jsem, že si ho naposledy prohlížím, a ohlédl jsem se přes rameno. Opět jsem mezi nohama nakupujících zahlédl pohyb. Možná to byl pouliční výrostek, který si dělal zálusk na můj měšec.

Další stánek nabízel šperky. Vzal jsem do ruky naleštěný náhrdelník a naklonil ho tak, abych viděl ulici za sebou. Viděl jsem samozřejmě svůj obličej, porostlý hustým strništěm a pokrytý špínou a prachem pouště, a pak také…

Tam!

Zahlédl jsem ho v odrazu. Chlapce mladšího, než jsem byl já. Na sobě měl tuniku podobnou té mé, jen bez kožených pásků, které mi křižovaly hruď.

Otázkou bylo, proč mě sleduje? Co chce?

Nastal čas to zjistit.

10

Šel jsem dál a vábil chlapce za sebou, dokud jsem nenarazil na náměstí. Zdi tu lemovaly kamenné lavičky a mandlovníky nabízely stín zákazníkům, kteří se točili kolem stánků s jídlem a alabastrovými nádobami. Koupil jsem si medový koláč se semínky, posadil jsem se k mozaikovému stolu a čekal jsem.

Správně, pomyslel jsem si, ukaž se, ty malá kryso.

Po čase se vplížil na náměstí. Přestože tu bylo mnohem méně rušno než v ulicích města, dokázal najít mnohem vyšší lidi, za které se schoval. Sledoval jsem ho tak skrytě, jak jen to šlo. Všiml jsem si, že zalétl očima k medovému koláči a hlad v nich se nedal přehlédnout.

Pohlédl jsem na něj a pokynul mu. Po tváři, která byla skoro stejně špinavá jako ta moje, mu přelétl výraz nerozhodnosti, poté se odvrátil.

„Hej,“ zavolal jsem na něj. „Máš hlad? Rád se s tebou podělím o medový koláč.“

To ho zastavilo. Obrátil se a plížil se podél zdi k místu, kde jsem seděl. Když se dostal blíž, změřil si mě očima unavenýma životem, teprve pak promluvil. „Myslíte si, že jste velký chlap, co?“ řekl a natáhl se pro koláč.

„No, jestli chceš být drzý…“ Sebral jsem koláč a podržel ho z dosahu.

„Dobrá, dobrá, prostě nejsem zvyklý na to, aby se mnou někdo, kdo je sotva starší než já, mluvil jako armádní velitel.“

Zamračil se.

„Kolik ti je? Jak se jmenuješ?“

„Jsem Tuta. Je mi deset. Jak se jmenujete vy? Kolik je vám? A dáte mi ten koláč, nebo mě donutíte žebrat: ‚Ach, prosím, pane, prosím, můžu dostat kousek vašeho medového koláče? Můžu vám zatančit a zazpívat, když budete chtít, pane?‘“

Pravda, koláč jsem pořád držel ve zvednuté ruce. Spustil jsem ji a pokynul mu, ať se posadí. „Posluž si. Jsem Bayek. Je mi patnáct a chci vědět, proč se za mnou plížíš jako stín.“

Popotáhl. „Mám hlad a žiju na ulici. Pořád hledám něco k snědku.“

„Tomu bych možná i věřil – jenže jsem u sebe žádné jídlo neměl, když jsi mě začal sledovat. Proč mám takový pocit, že tě nezajímá koláč, ale tohle?“ Hodil jsem na stůl svůj měšec.

Na rtech měl nalepená semínka a tváře naducané medovým koláčem, když převrátil oči. „Dobrá, fajn,“ řekl a prskal kolem drobky. „Mám kamaráda ve stájích. Dá mi vědět pokaždé, když se ve městě objeví někdo, kdo by mohl postrádat nějaké ty drachmy…“

„A koho bys mohl okrást?“

Zuřivě zavrtěl hlavou. „Ne toho, kdo by mohl být dost štědrý na to, aby klukovi pomohl.“

Nastala odmlka.

„Myslíte, že vy byste mohl?“ zeptal se s nadějí. „Chci říct, pomoct mi? Dát mi půjčku? Nějaký ten dárek za to, že vám to tady ukážu?“

„No, možná. Třeba bych to mohl udělat…“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. Ale napřed bych se rád dozvěděl víc o tom, komu pomáhám. Jaký je tvůj příběh, Tuto?“ Pokynul jsem mu, ať si ještě vezme koláče.

Promluvil s plnými ústy. „Do Sautu jsem přišel z Théb jako hodně malý. Máma a táta mě sem vzali s mojí mladší sestrou a nějaký čas šlo všechno dobře, pokud si pamatuju. Jenže pak došlo k požáru – ke strašlivému požáru, pane, při kterém matka a sestra zemřely.“

„To je mi líto,“ pravil jsem.

„Děkuju, pane, došlo k tomu před dvěma roky. V takové situaci je tu spousta lidí.“

„Co tvůj otec?“

„No, ten příběh je skoro stejně tragický. Po tom, co jsem v ohni přišel o matku a sestru, přišel jsem i o otce: dal se na pití a možná už se teď upil k smrti, co já vím?“

„To je mi líto,“ zopakoval jsem. „Kde žiješ?“

„No, několikrát jsem žil přímo tady na náměstí.“ Zasmál se. „Vlastně ve městě sotva existuje ulice, která by někdy nebyla mým domovem. V noci je sice trochu zima, ale zvládám to a přece jenom nejsem tady venku sám.“

„Odkud máš tohle?“ Ukázal jsem na modřinu na jeho krku.

„Jak jsem řekl, ne všechno je špatné.“ Jeho výraz potemněl. „Ale ani netvrdím, že je všechno dobré.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „No, možná bychom si mohli vyhovět navzájem, tedy pokud – pokud – mi dokážeš pomoct. Právě jsem dorazil, takže se tu nevyznám tak dobře jako ty, hledám ale posla, který nedávno navštívil Síwu. Ten muž má pronikavě modré oči a přes hruď pověšenou hnědou koženou brašnu, nějak takhle,“ ukázal jsem na pásek na svém rameni, „tady dole má ale vak…“

„To mi moc neříká,“ řekl Tuta nejistě.

Zkusil jsem přemýšlet. „Dobrá, když jsem toho muže viděl naposledy, strkal si do brašny měšec, snad s mincemi. Napadlo mě, že mohl začít utrácet. Třeba přitom vzbudil trochu pozornosti.“

„Beru to zpátky,“ řekl Tuta, „s tím bych mohl něco udělat. Vlastně vím, koho se zeptat. Známého mého známého, který obchoduje s různými věcmi. Mohl bych začít u něj, jestli chcete.“

„Myslíš, že dokážeš najít muže, kterého hledám?“

Tuta na mě mrkl, po koláči hned vypadal lépe živený. „Tady ve městě není popravdě nikdo, koho bych nedokázal zmerčit. Právě jste si najal správného člověka na tuhle práci. Počkejte tady.“

Poslechl jsem, aniž bych tušil, jak strašlivou chybu dělám.

11

Sabu dorazil k cíli až po více než dvaceti dnech. Trvalo mu to déle, než plánoval, neboť si dával velký pozor. Musel si být jist, že se nejedná o past. Zpráva zmiňovala bezpečné místo – „Matka“ – takže si mohl být víceméně jist, že je pravá, přesto… přílišná opatrnost neexistovala.

Dorazil na místo Matka, do malé oázy ve Východní poušti, kde čekal asi den, než v dálce spatřil známý obrys káry, která se pomalu vlekla jeho směrem. Na kozlíku seděl chráněnec Staršího, asi patnáctiletý chlapec, jehož oči se bíle leskly slepotou.

O Sabestetovi, protože tak se jmenoval, si mnozí mysleli, že má skoro nadpřirozené schopnosti. Pravdou bylo, že jeho tajnou zbraní byl sluch a jeho zrak nebyl tak slabý, jak předstíral. Dělal to na radu Staršího: „Najdi si výhodu a využívej ji. Přátele nech tápat stejně jako nepřátele, protože nikdy nevíš, kdy změní strany.“

Starší, Hemon, obvykle seděl na kozlíku vedle Sabesteta. Dnes však zjevně ne.

Vyměnili si pozdravy a Sabu zůstal stát stranou, dobře totiž věděl, že je zbytečné nabízet Sabestetovi při slézání z káry pomoc. O chvíli později už seděli bok po boku, zády opření o kmen stromu, a dělili se o poslední zbytky pití v Sabuově čutoře.

„Hemon vám děkuje za to, že jste odpověděl na naši zprávu a dorazil tak rychle. Věděli jsme, že je na vás spolehnutí,“ řekl Sabestet, když si vypláchl prach z úst.

Sabu zabil mouchu. „Jak je mu?“

„Náš pán se těší dobrému zdraví. Po mentální stránce je stále stejně silný, jen při chůzi se nyní musí spoléhat na hůl. Přijel by se mnou, v poslední době toho však hodně nacestoval. Proto jsme se rozhodli, že bude lepší, když tentokrát zůstane v Džerteji. Náš pán doufá, že vás jeho nepřítomnost neurazí, a děkuje vám za to, že jste přijel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Pouštní přísaha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.